Vnitřní podoba Komunistické strany Československa v období tzv. normalizace – pokus o základní charakteristiku 
Jaroslav Pažout

Reformní hnutí v letech 1968/1969 výrazně narušilo postavení Komunistické strany Československa jako monopolního držitele moci v zemi, který určuje hospodářský, politický i společenský život ve všech jeho základních aspektech. KSČ též do značné míry přestala fungovat jako strana bolševického typu, tedy na striktně hierarchickém principu, a především na jejích nižších úrovních byl patrný odklon od principů tzv. demokratického centralismu. Stopku pokusům o jiný, demokratičtější, humánnější a v neposlední řadě efektivnější způsob řízení společnosti i vlastního fungování strany vystavila intervence vojsk pěti států Varšavské smlouvy do Československa v srpnu 1968 a následné potlačování demokratizačních snah, u něhož pod tlakem Moskvy a domácích konzervativců asistovali i proreformně orientovaní předáci KSČ v čele s jejím prvním tajemníkem Alexandrem Dubčekem. Omezování svobodného prostoru vytvořeného v první polovině roku 1968 se neobešlo bez odporu veřejnosti včetně řady proreformních komunistů, ti však byli rychle vytlačováni z veřejného života. 
Kombinace oprávněných obav z trestněprávního i profesního postihu, zklamání ze selhání proreformních politiků v čele s Alexandrem Dubčekem i stoupající frustrace z neúspěchů různých protinormalizačních vystoupení a známé skutečnosti, že mobilizaci mas není možno dosáhnout dlouhodobě, na jedné straně a objektivní úspěchy politiky vedení komunistické strany zaměřené na uspokojení hmotných potřeb obyvatelstva na straně druhé vedlo během zhruba dvou let k radikální proměně atmosféry ve společnosti.
Na počátku sedmdesátých let tak došlo k stabilizaci systému, který bez větších viditelných otřesů přežíval až do konce let osmdesátých. Vůdčí postavení ve vedení KSČ si i díky své bezesporu značné politické obratnosti upevnil Gustáv Husák. Jeho pozice přitom nebyla po dubnu 1969, kdy se stal prvním tajemníkem ÚV KSČ, nesporná. V samotném vedení komunistické strany probíhal ostrý mocenský boj mezi jednotlivými frakcemi. Husák musel vedle reformistů, kteří byli ze svých pozic během několika měsíců po jeho zvolení odstraněni, čelit tlaku i konzervativních komunistických předáků typy Vasila Biľaka či Aloise Indry, skupiny bývalých stoupenců Antonína Novotného i uskupení krajně dogmatických ultralevých komunistů pocházejících prakticky výlučně z českých zemí, do níž patřili mj. ministr školství ČSR Jaromír Hrbek nebo český ministr vnitra Josef Grösser. Soustavně byl z jejich strany kritizován za pomalé provádění tzv. normalizace, především za nedůsledný postup v kádrových otázkách, ozývaly se požadavky na tvrdé a plošné potrestání „viníků krizového vývoje“, včetně Alexandra Dubčeka. To Husák z pragmatických důvodů odmítal. Jednak by to ještě více destabilizovalo situaci v zemi, nemluvě o zahraničně politických důsledcích, jednak by s ohledem na jeho polednové postoje prosazení této koncepce mohlo ohrozit i jeho osobně. 
Také sovětské vedení mělo zájem na co nejrychlejší stabilizaci Československa, samozřejmě opět plně podřízeného komunistické straně a respektujícího závazky vyplývající z jeho příslušnosti k „socialistickému táboru“. Z jejího pohledu jistě nebyli schopni zemi efektivně řídit ultraleví, novotnovci ani konzervativci kolem Biľaka, posledně jmenovaní to koneckonců plně prokázali v srpnu 1968, představovaly však vhodný nástroj nátlaku Kremlu na Husákovo vedení. Konečná podoba normalizace i složení nejvyšších mocenských orgánů pak byly výsledkem kompromisu především mezi Husákem a jeho spojenci, konzervativci a části ultralevých. Vedoucí postavení G. Husáka bylo potvrzeno v květnu 1971 XIV. sjezdem KSČ, na němž byl zvolen do funkce generálního (tedy nikoli již prvního) tajemníka strany (v roce 1975 se pak stal prezidentem republiky). Na tomto sjezdu se vedení strany zformovalo v podobě, v jaké pak v podstatě vládlo až do konce osmdesátých let. 
Kompromis představoval i text tzv. Poučení z krizového vývoje ve straně a společnosti po XIII. sjezdu KSČ, který byl přijat na plénu ÚV KSČ v prosinci 1970. Tento dokument představoval oficiální a závaznou interpretaci reformního hnutí v roce 1968, období, které mu bezprostředně předcházelo, i následného procesu „konsolidace“. Vymezovalo též další směřování KSČ tím, že prohlásilo jakýkoliv pokus o reformy i v budoucnu jako kontrarevoluční.
KSČ opět získala a v některých aspektech i zdokonalila kontrolu nad řídícími mechanismy v zemi. Došlo k obnově nomenklaturního systému, jehož prostřednictvím kontrolovala obsazování rozhodujících funkcí ve státní správě, hospodářské sféře i společenských organizacích na všech úrovních buď přímo svými členy, nebo osobami loajálními s režimem. V usnesení předsednictva ÚV KSČ z 6. listopadu 1970 ke kádrové a politické práci bylo uvedeno, že „praktickou realizací kádrové politiky se sleduje prohloubení vedoucí úlohy strany na všech úsecích společenské činnosti, […] uplatnění lidí podle jejich politické vyspělosti, schopností i potřeb dalšího rozvoje socialistické společnosti.“ Novým momentem kádrové politiky se stal důraz kladený na plánovitost kádrové práce, na vytváření tzv. kádrových rezerv a jejich dlouhodobou přípravu, která měla zajistit jejich odpovídající odbornou a politickou úroveň. Ruku v ruce s formováním nové kádrové politiky byly vytvářeny od centrální úrovně až po jednotlivé regiony nové kádrové pořádky, vymezující kompetence jednotlivých orgánů KSČ ke schvalování či přímo obsazování funkcí uvnitř strany i mimo ni.
Schvalování kádrů v rámci své nomenklatury patřilo k jednomu z nejvýznamnějších úkolů příslušných výborů komunistické strany a zároveň také k jednomu z nejčastějších bodů jejich agendy. Vyzdvihování důležitosti práce s kádry a potřeby jejich zlepšení patřilo k evergreenům vystoupení vedoucích funkcionářů komunistické strany. Zpravidla jednou za dva roky byla prováděna pod dohledem KSČ tzv. komplexní hodnocení nomenklaturních kádrů a také hodnocení řadových pracovníků, při kterém byl vedle odborných aspektů posuzován též politický a osobnostní profil dotyčného pracovníka (morálně volní vlastnosti), včetně jeho zapojení do veřejného života. První komplexní hodnocení nomenklaturních kádrů, které probíhalo v poslední čtvrtině roku 1969 souběžně s komplexním hodnocením pracovníků hospodářské a státní správy podle usnesení vlády ČSSR z 29. září 1969, mělo ještě charakter čistky. Důsledkem dalších hodnocení již byly povětšinou menší změny na nomenklaturních postech, jejich cílem bylo především upevnění disciplíny a loajality. 
Na konci osmdesátých let se pod vlivem gorbačovských reforem kádrová politika vrátila k některým prvkům, které byly zavrženy na začátku sedmdesátých let, jako byl výběr z více kandidátů, v některých oblastech tajnou volbou. Od roku 1988 se stalo zvykem, že byly příslušnému stranickému orgánu předkládány dva, v některých případech i tři návrhy, z nichž volil nejvhodnějšího kandidáta. Šlo však spíše o formalitu, většinou bylo dopředu jasné, kdo bude vybrán.
Po porážce pražského jara docházelo též k návratu k základnímu pravidlu stranické práce, tedy k principu tzv. demokratického centralismu, podle něhož byla usnesení vyšších orgánů bezpodmínečně závazná pro všechny orgány nižší. Mezi stranickými orgány se připouštěly pouze vertikální kontakty založené na vztahu nadřízenosti a podřízenosti, nikoli tedy horizontální vztahy. Začal být opět přísně dodržován princip obsazování stranických funkcí, kdy nadřízené orgány předem určují obsazování stranických funkcí v nižších orgánech, kandidáty na příslušných konferencích navrhují a jejich delegáti je jednomyslně schvalují.
Hlavním prostředkem k plošnému odstranění aktérů a stoupenců reformního hnutí z Komunistické strany Československa představovaly masové čistky. Ty ji měly zbavit všech demokraticky a proreformně smýšlejících členů a změnit ve spolehlivě fungující nástroj politiky normalizace na všech stupních a ve všech oblastech života společnosti. Ze strany byla v průběhu roku 1970 vyškrtnuta nebo vyloučena více než pětina jejích členů (v absolutních číslech téměř 327 tis. osob). Připočte-li k tomu úbytek členské základny v letech 1968–1969, ztratila KSČ za tři roky zhruba půl milionu členy.
Zvlášť tvrdě zasáhly čistky příslušníky tvůrčí inteligence, označované optikou normalizačního režimu vcelku oprávněně za hlavního viníka „krizového vývoje“. Při provádění čistek v období normalizace je možné vysledovat určité rozdíly v míře jejich rozsahu, resp. důslednosti v českých zemích a na Slovensku. Na Slovensku nešly tak do hloubky a především následky pro vyloučené či vyškrtnuté byly většinou mírnější než v českých zemích. Nucený odchod velkého množství členů KSČ (i řady nečlenů) z řídících postů vytvořil poměrně značný prostor pro sociální a profesní vzestup, obdobný situaci po únoru 1948. Nejvíce z tohoto stavu vytěžili samozřejmě aktivní normalizátoři z řad členů KSČ. Prostor se však otevíral i pro řadové komunisty a také nestraníky, pokud samozřejmě dostatečně projevili loajalitu k režimu. Z jejich řad byli později získáváni noví členové strany jako kádrová záloha pro nomenklaturní struktury. Pozornost se přitom zaměřila především na čerstvé absolventy středních a vysokých škol. Právě možnost přístupu mladých odborníků, „nezkompromitovaných“ politickým působením v letech 1968–1969, na uvolněná řídící místa přeci jen zvyšovala v průběhu sedmdesátých let přitažlivost členství v KSČ u mladé inteligence, byť pojímané ryze pragmaticky.
Vedení KSČ se podařilo v následujících dvou dekádách tyto ztráty zacelit, byť sociální a věkové složení nově přijímaných členů a kandidátů nebylo vždy takové, jak si představovalo – preferováni byli mladí uchazeči o členství působící v oborech klíčových z hlediska národního hospodářství a zajištění kontroly komunistické strany nad společností, velký důraz pak byl kladen na odpovídající zastoupení členů KSČ dělnického původu. Regulování podoby členské základny mělo výrazně napomoci znovuzavedení většinou dvouleté kandidátské lhůty s platností od 1. června 1971 (kandidátská lhůta existovala od listopadu 1948 do května 1966). Ta byla označována za jeden ze základních předpokladů soustavného zkvalitňování členské základny KSČ a tím i posílení její akceschopnosti. Snaha dodržovat početní kvóty a procentuální podíl jednotlivých sociálních a věkových skupin stanovených pro přijímání členů a kandidátů strany vedlo nezřídka k přijímání nevhodných osob, často kampaňovitě na konci roku. Ty pak byly často záhy vyškrtávány či vylučovány ze strany nebo postiženy mírnějšími stranickými tresty. Tradiční ideologicky podmíněný důraz na dodržování třídních parametrů se ocital v rozporu se stoupajícím tlakem na odpovídající odbornou úroveň členů a kandidátů členství ve straně (tedy i potencionálních řídících kádrů) a jejich osobní iniciativu.
Ke konci osmdesátých let se tento problém prohluboval. V roce 1987 byl poprvé zaznamenán pokles podílu ekonomicky činných dělníků na složení strany, v následujícím roce pak došlo i k jejich absolutnímu poklesu. V roce 1989 pak byl poprvé zaznamenán celkový úbytek členské základny. K latentním problémům souvisejícím s kvalitou členské základny tak přibyly i viditelnější problémy s negativním vývojem sociální a věkové struktury strany i s úbytkem členstva, který se mohl působením časového faktoru i v důsledku aktuálního politického vývoje prohlubovat. (Průměrný věk členů strany byl více než 45 let, každý pátý komunista měl přes 60 let.)
Mnohem zásadnější byly dopady čistek kvalitativního rázu. Z KSČ byli vyloučeni nositelé snah o ekonomické i politické reformy, kteří pomáhali svou činností získávat v roce 1968 straně autoritu ve veřejnosti. Na jejich posty se naopak dostali funkcionáři, kteří se netěšili u obyvatel důvěry a kteří se cítili být reformním hnutím ohroženi, nebo pragmatici typu Gustáva Husáka a Lubomíra Štrougala, kteří se chopili příležitosti k zisku mocenských pozic. Aktivních normalizátorů byla sice ve straně menšina, ovládali ale vedoucí posty. Skutečnost, že se KSČ zbavilo stovek tisíc svých členů, přispělo minimálně ve střednědobé perspektivě k podlomení možnost vytvořit významnějšího reformního křídla uvnitř strany. To ovlivnilo i přístup ke gorbačovovským reformám v druhé polovině osmdesátých let. 
Režim vyžadoval čas od času od obyvatelstva manifestační vyjádření souhlasu s jeho politikou např. při rituálně se opakujících masových oslavách Prvního máje nebo při volbách do zastupitelských sborů, z nárazových akcí můžeme zmínit mj. odsouzení Charty 77 v roce 1977 nebo petice Několik vět v roce 1989. Ve skutečnosti mu však pasivita společnosti, která se ve své většině po porážce reformního hnutí stáhla z veřejného prostoru do soukromí, spíše vyhovovala. Naopak ve vztahu k členské základně usilovalo vedení KSČ o její aktivizaci, koneckonců na aktivní participaci i řadových komunistů na kontrole a řízení společnosti byl normalizační režim založen. 
Členové i kandidáti strany byli neustále vyzýváni k aktivní práci ve straně i mimo ni. Dlouhodobá neúčast na práci základní organizace nebo nedodržování jiných povinností člena strany, např. neplacení členských příspěvků, byla v některých případech nicméně postihována vyškrtnutím, případně nižšími stranickými tresty. Stranicky řešeny byly i případy soudních postihů komunistů nebo jejich „nesoudružské“ či amorální jednání. Materiály o disciplinárních jednáních pak umožňují vytvořit si barvivý obrázek o tom, jak pestré mezilidské vztahy a jednání vyplývající z osobnostního nastavení jednotlivců a jejich všemožných místních vazeb se skrývaly pod nánosem frází a oficiálních akcí. Jsou dokladem skutečnosti, že členská základna strany byla, pokud jde o sociální vztahy, vzorkem společnosti, který se jí v dobrém ani ve zlém nikterak nevymykal.
K pasivitě členské základny i celé veřejnosti výrazně přispívalo též neustálé zdůrazňování a reálné uplatňování tzv. demokratického centralismu. O správnosti rozhodnutí vyšších orgánů se nediskutovalo, vyslovoval se s nimi souhlas, což bylo zpětně vedením KSČ považováno za důkaz správnosti jeho politiky a její podpory v členské základně i v celé společnosti. Navzdory tomu byla po členské základně neustále vyžadována kritika a sebekritika. Výběr témat, k nimž se bylo možno kriticky vyslovovat (mj. zvyšování administrativní zátěže, nedostatky v zásobování, pasivita členské základny) i vlastní intenzita této kritiky, byly samozřejmě výrazně omezeny, aby nebyl narušen status quo vymezený tzv. Poučení z krizového vývoje ve straně a společnosti po XIII. sjezdu KSČ. Skutečná kritika často znamenala pro ty, kteří s ní vystoupili, různé nepříjemnosti od šikanování až po trestněprávní postih, a to zdaleka nemluvíme pouze o aktivních odpůrcích režimu. 
Vedle propagovaného úsilí o aktivizaci členské základny i obyvatelstva brojilo vedení komunistické strany prakticky permanentně proti tzv. nesocialistickým a protispolečenským jevům, mezi které byly řazeny rozkládání majetku v socialistickém vlastnictví, korupce, protekcionářství, lajdáctví či zneužívání funkcí. V únoru 1983 zaslalo předsednictvo ÚV KSČ stranickým organizacím dopis zabývající se prohloubením účinnosti boje proti porušování zásad socialistické zákonnosti, morálky a disciplíny. V dopisu bylo mj. uvedeno: „Neoprávněné získávání majetku nebo jiného osobního prospěchu má negativní politické dopady na myšlení a jednání lidí. Tak tomu je zejména v případech, kdy majetek některých občanů, způsob jejich života je v zjevném nepoměru s jejich oprávněnými příjmy a majetkovými možnostmi. Zvláště závažné je to v případech, kdy takto jednají někteří vedoucí pracovníci v odpovědných funkcích. To ve svých důsledcích poškozuje autoritu strany, zájmy socialistické společnosti a je zneužíváno našimi nepřáteli i k ideologické diverzi.“ Dopis se stal v následujících letech základním dokumentem v proklamovaném boji s protispolečenskými jevy. Do kampaně proti nim se zapojilo i Rudé právo a další periodika, dopad dopisu nicméně oslabovala již ta skutečnost, že v úplnosti byl veřejně publikován až o více než tři roky později. 
Komunisté měli stát v čele boje proti těmto zlořádům, často se však na nich podíleli. Některé z nich byly spojeny s nastavením samotného systému, konkrétně s nedostatkem zboží a řady služeb. Tento stav, který se odrážel ve stovkách dopisů nespokojených občanů vrcholným politickým představitelům a orgánům, se vedení KSČ nedařilo ani v řadách strany přes udílené stranické tresty i občasné trestněprávní postihy změnit. 
Zdánlivá nehybnost režimu byla narušena v druhé polovině osmdesátých let v souvislosti s gorbačovovskými reformami. Československé normalizační vedení, které v nich oprávněně vidělo ohrožení svých pozic, zaujalo taktiku chválit co nejhlasitěji vše sovětské, ale doma si dělat, co chce. Zpočátku doufalo, že sovětská perestrojka je pouze další z řady ideologických kampaní, jejichž cílem je podnítit vyšší pracovní výkony a celkově lepší chod hospodářství při zachování zaběhnutého systému rozhodování. V tom byli vedoucí představitelé komunistické strany utvrzováni potížemi, s nimiž se Gorbačov při prosazování svých cílů setkával. Tato taktika byla zprvu poměrně úspěšná, koneckonců i většina obyvatelstva byla poměrně dlouho vůči novému kursu sovětské politiky vcelku skeptická. Zcela odmítavě reagovali vedoucí představitelé strany na pokusy srovnávat přestavbu a pražské jaro.
I ve vedení KSČ se však zformovala skupina kolem Lubomíra Štrougala, která se za pomoci perestrojkové rétoriky snažila prosadit určité změny. Především mladá technokratická generace členů strany, kteří do ní vstoupili po roce 1969, si byla vědoma nutnosti reforem hospodářství, které se potýkalo se stále většími těžkostmi. Je třeba si však uvědomit skutečnost, že o proreformním proudu uvnitř vedení komunistické strany mluvíme v kontextu československého prostředí, a také to, že vedle ideově motivovaných pohnutek určovaly jednání vrcholných politiků též osobní nebo skupinové zájmy. To zcela jednoznačně dokládá postoj Ladislava Adamce, považovaného za příznivce reforem, který se na konci roku 1987 spojil s Vasilem Biľakem, Karlem Hoffmannem, Aloisem Indrou a dalšími konzervativci v úspěšné snaze o sesazení Gustáva Husáka z postu generálního tajemníka ÚV KSČ. Husákův pád spojený s oslabením pozic L. Štrougala – na podzim 1988 vypadl z předsednictva ÚV KSČ a v pozici předsedy federální vlády ho nahradil Ladislav Adamec – odstartoval po patnácti letech výraznější personální změny ve vedení komunistické strany, které směřovaly spíše v neprospěch přijetí reforem. 
V posledních dvou letech došlo přeci jen k jisté liberalizaci režimu, viditelné mj. ve výjezdní politice či v některých médiích. Vedení KSČ přistoupilo k přijetí několika zákonů a jiných dokumentů, které měly minimálně verbálně reformní, přestavbový potenciál, ať již se jednalo o zákon o státním podniku (např. volba ředitele zaměstnanci z více kandidátů) nebo o návrh nového programu a stanov KSČ. Tato opatření však již jednak buď nevstoupila vzhledem k překotnému politickému vývoji na konci roku 1989 v platnost, nebo jejich aplikace byla spíše formální, jednak přicházela v tuto dobu již poněkud opožděně. Realizovat je navíc chtělo politické vedení stále do značné míry spojené s likvidací pražského jara, které sice verbálně mluvilo o glasnosti, ale na pokusy o dialog reagovalo represemi. 
Režim musel čelit vzrůstajícím opozičním a nonkonformním aktivitám ve společnosti, projevujícím se mj. vznikem nových nezávislých iniciativ, konáním protirežimních demonstrací či stoupající produkci samizdatových tiskovin a rozmachem petičního hnutí. Ocital se navíc i v mezinárodní izolaci. Se znepokojením sledoval jednání u tzv. kulatého stolu mezi opozicí a mocí započatá v únoru 1989 v Polsku, červnové drtivé vítězství Solidarity ve volbách a jmenování první nekomunistické vlády v čele s Tadeuszem Mazowieckým v září 1989 stejně jako vývoj v Maďarsku, kde vládnoucí Maďarská sjednocená dělnická strana hledala cestu z krize v jednání s opozicí vedoucí k postupnému přechodu na demokratický pluralitní politický systém. S Maďarskem se Československo v roce 1989 dokonce dostalo do konfliktu v otázkách dostavby vodního díla Gabčíkovo-Nagymaros a postavení maďarské menšiny na Slovensku. Maďarské rozhodnutí začít od května 1989 odstraňovat drátěné zátarasy na hranicích s Rakouskem vyvolalo v létě 1989 na československém území krizi spojenou se snahou východoněmeckých občanů vycestovat prostřednictvím velvyslanectví SRN v Praze do Maďarska a posléze do SRN. To narušilo vztahy s NDR a navíc se setkalo s velkým ohlasem u československých občanů. Nelze podcenit ani psychologický dopad vývoje v sousedním Polsku a Maďarsku – a nakonec samozřejmě též pád berlínské zdi 9. listopadu 1989 – na československé obyvatelstvo.
Obecně stoupal nezájem obyvatel (a v prvé řadě dělníků) o členství v KSČ a klesala naopak ochota členů strany se ve prospěch režimu angažovat. Výše uvedené dokládají i výsledky výzkumu Ústavu pro výzkum veřejného mínění Federálního statistického úřadu uskutečněného v červnu 1989. Ačkoli ho musíme brát s jistou rezervou a přihlížet k pravděpodobné opatrnosti části respondentů při odpovědích na položené otázky, nevyznívá pro vedení komunistické strany příliš pozitivně. Mezi dotázanými, a to i členy KSČ, jednoznačně převažoval názor, že vstup do strany je motivován výhodami, které členství poskytuje. Pouze necelá polovina straníků (46 %) by do strany znovu vstoupila, 29 % odpověděla záporně a 25 % uvedla, že neví. Ve zprávě bylo konstatováno, že došlo k určitému narušení jednoty strany a lidu a KSČ ztrácí u občanů svou autoritu. „Za velmi závažné zjištění je třeba považovat to, že jedna polovina stávající členské základny KSČ se neidentifikuje s jejím programem nebo jeho realizací, což ukázaly rozpaky nad hypotetickou otázkou, zda znovu vstoupit do strany. Tyto tendence se mohou velmi nepříznivě projevit v případě složitých vnitropolitických situací.“ Vývoj měl dát této prognóze brzy za pravdu.