K problematice studia soudobých dějin a jejich pramenů

	Zatímco teoretické propracování studia starších období a jejich pramenné základny již pokročilo, soudobé dějiny na takovouto analýzu ještě čekají. V obecných úvodech do studia historie a pomocných věd historických je již nejnovějším dějinám a jejich pramenné základně věnována jistá pozornost, k dispozici máme i některé úvody do studia soudobých dějin a texty zabývající se dílčími aspekty této problematiky, k hlubšímu a především komplexnějšímu metodologickému zvládnutí problematiky studia soudobých dějin ovšem ještě nedošlo.
V této kapitole jsem se pokusil některé problémy vznikající při historiografickém zpracování témat ze soudobých dějin především s ohledem na české poměry popsat. Velkou pozornost jsem přitom věnoval kvalitativní a kvantitativní proměně pramenné základny a specifikám jejího výzkumu. Při úvahách obecnějšího rázu jsem vycházel především z literatury německé, a to i pro jistou provázanost našich dějin s dějinami německými a pro podobnost poválečného vývoje v Československu a východním Německu.

Ve vymezení pojmu soudobé dějiny zatím nebylo dosaženo shody, kolísá především určení dolní chronologické hranice. Historická věda se tento termín dlouho zdráhala zařadit do své terminologické výbavy. Pokud ho již někteří historikové užívali, tak značně nejednotně. Rozličný obsah dostával především v různých národních kontextech. Pod francouzským označením histoire contemporaine, španělským historia contemporanea, italským storia contemporanea nebo anglickým contemporary history byla ve Francii dolní chronologická hranice vymezována rokem 1789, ve Španělsku rokem 1808, v Itálii 1815 a ve Velké Británii 1832. 
	Po druhé světové válce se poprvé pokusil definovat soudobé dějiny (Zeitgeschichte) Hans Rothfels ve svém programovém článku pro první číslo nového odborného historického časopisu Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte. Počátek soudobých dějin stanovil na rok 1917, kdy došlo k zapojení Spojených států do první světové války a k bolševické revoluci v Rusku, což předznamenalo konec nadvlády Evropy nad světem. Soudobé dějiny dále definoval jako „Epoche der Mitlebenden und ihre wissenschaftliche Behandlung“. 
Ve shodě s těžištěm výzkumu pak první generace západoněmeckých historiků po druhé světové válce používala pojem soudobé dějiny téměř jako synonymum pro období vlády nacionálního socialismu v Německu a dobu, která jí bezprostředně předcházela. Pro Rothfelsovy vrstevníky představovala skutečné „žité dějiny“. Mladší generace historiků, jimž bezprostřední prožitek nacistického období scházel, toto chronologické vymezení ovšem zpochybnily, zvláště když se do centra pozornosti západoněmecké historiografie dostávalo stále více období po roce 1945, zvláště problematika vzniku Spolkové republiky. 
V Československu se začalo studium soudobých dějin jako dílčí historické disciplíny prosazovat systematicky teprve po založení Ústavu pro soudobé dějiny ČSAV v roce 1990. I předtím sice probíhal výzkum nedávné historie, nikdy ovšem nedošlo k rozpracování teoretických a metodických problémů soudobých dějin. Pokud jde o otázku chronologického vymezení, někteří čeští historici zahrnují do soudobých dějin i období první republiky, jiní jejich počátek vidí v roce 1938, respektive v roce 1939, někteří ho kladou až do konce druhé světové války v roce 1945. Ústav pro soudobé dějiny se věnuje období po roce 1938. Horní časová hranice pro jeho výzkum v ÚSD pak – zatím spíše teoreticky než prakticky - neexistuje.
Jak vyplývá z předchozího textu, dolní časové ohraničení soudobých dějin se značně liší a je výrazně ovlivňováno především specifiky národních dějin. Ve skutečnosti nemůže být statické, mění se spolu s uplynulým časem. Obecně lze soudobé dějiny definovat jako „úsek dějin, který leží nejblíže k současnosti“. Stejně proměnlivá je i horní časová hranice soudobých dějin. Jakákoliv událost, která se již odehrála, patří do soudobých dějin.
Vedle malého časového odstupu od zkoumané problematiky mají ovšem soudobé dějiny i další specifika, na základě kterých je lze vymezit jako dílčí historickou disciplínu. Díky společenským a technickým změnám v moderním světě i obecným biologickým zákonitostem mají historici soudobých dějin možnost pracovat s novými typy pramenů. Pramenná základna se výrazně rozšířila i po kvantitativní stránce, došlo též k proměně významu jejích jednotlivých typů. 
Pro studium soudobých dějin zůstávají i přes jeho specifika v platnosti základní principy historickovědecké práce, které byly ustáleny v 19. století. Jejich mechanická aplikace ovšem není vzhledem ke kvantitativní a kvalitativní proměně pramenné struktury i ke změněným podmínkám vědecké práce možná. Historici soudobých dějin se musí vyrovnávat s novými problémy, které si vyžadují precizaci existujících metod, případně jejich doplnění.
Problém především kvantitativního rázu je nutno překonávat již při heuristice, tedy při počáteční fázi výzkumu, jejíž cílem je vyhledávání a shromažďování materiálové základny pro vědecký výzkum. Stále obtížněji lze dostát jednomu ze základních postulátů heuristické práce – dosažení úplnosti naučné a pramenné základny. 
Obecným problémem, který se netýká pouze studia soudobých dějin, je problém informační. Po druhé světové válce došlo k mimořádnému rozvoji historiografie, který s sebou přinesl záplavu historické literatury všeho druhu. Kromě toho vzrostl i počet a rozmanitost nepublikovaných vědeckých dokumentů (diplomové a disertační práce, rukopisy nepublikovaných pamětí a monografií, interní tisky, referáty aj.), které jsou deponovány na různých místech a většinou bibliograficky nepodchyceny. Přibylo množství nových a speciálně zaměřených historických časopisů a periodických řad vydávaných vysokými školami a akademickými ústavy. Na místě je tedy mluvit o informační explozi v současné historické vědě. Jedním z prostředků k jejímu překonání je využívání stále se zdokonalující výpočetní techniky pro rešeršní účely. 
Sociálně ekonomické změny v moderním světě, především byrokratizace mnoha oblastí života společnosti, vedly k enormnímu nárůstu množství pramenů. To platí především o dokumentech institucionálního původu. Tento trend byl výrazně podpořen technickým rozvojem, mj. masovým zaváděním psacích strojů (od nedávné doby i počítačů) nebo stále se zdokonalující reprodukční techniky. Velký kvantitativní nárůst pramenné základny vede v některých případech k nutnosti použít určitých specifických historiografických metod, např. metody sondy.    
Pro historiky soudobých dějin zůstávají základní formou pramenného dochování prameny písemné. Státní úřady, strany, spolky, podniky a v mnoha případech i soukromé osoby jsou nuceny a často též ze zákona povinny vyhotovovat a po určitou dobu uchovávat písemné dokumenty. Po uplynutí zákonem stanovené lhůty a skončení skartačního řízení jsou tyto dokumenty přebírány příslušnými archivy. Do nich se ovšem ve skutečnosti dostává jen jejich malá část. Především z kapacitních důvodů jsou většinou po provedení skartačního řízení přebírány jen ty dokumenty, které buď mohou sloužit správním účelům, nebo mají trvalou historickou hodnotu. V České republice je tak v případě úředních institucí do archivů přebíráno přibližně pouze tři až pět procent vyprodukovaných materiálů. Přejímání dokumentů státních úřadů pak občas stěžuje nedokonalé fungování spisové služby a snaha některých úředníků pokud možno co nejdéle zadržovat jimi vyhotovené materiály ve svých úřadech. Ještě větší problémy ovšem existují s uchováním materiálů soukromé povahy. U nich záleží na jejich vlastnících, jakým způsobem s nimi naloží.
Z hlediska badatelské přístupnosti je možno rozeznávat dva druhy pramenů - ty, které jsou okamžitě po svém vzniku přístupné veřejnosti, a ty, k jejichž zpřístupnění dochází teprve po uplynutí stanovené doby. Pokud jde o dokumenty institucionálního původu, patří do první skupiny např. protokoly parlamentních jednání nebo normativní prameny (dnes často uveřejňované i na internetu), do druhé pak většina ostatních dokumentů, např. zápisy o jednání (záznamy porad, schůzí aj.), úřední akta, korespondence aj. V demokratických zemích se většinou ustálilo časové omezení pro zpřístupnění dokumentů v délce třiceti let. Mnohem delší časová lhůta pak platí pro dokumenty podléhající zvláštnímu stupni utajení a materiály personálního charakteru. Právě respektování přirozeného a ze zákona daného principu ochrany osobních dat je ovšem nevýhodou studia soudobých dějin. 
Také v České republice je v zásadě respektována třicetiletá ochranná lhůta pro zpřístupňování archiválií, která je zakotvena i v novele archivního zákona z roku 1992. Podle ní ovšem mohou badatelé nahlížet i do archiválií mladších třiceti let, a to se souhlasem ředitelů nebo vedoucích archivů. Bez ohledu na datum svého vzniku jsou přístupné materiály Komunistické strany Československa. Ty mají vzhledem k jejímu mocenskému monopolu v letech 1948 ‑ 1989 pro historický výzkum prvořadou hodnotu, větší, než materiály státní provenience. Došlo též k částečnému uvolnění dokumentů vytvořených Státní bezpečností, jejichž cena není vzhledem k charakteru moci v Československu o nic menší. Velká část materiálu státně bezpečnostní provenience však zůstává i nadále běžnému badateli nepřístupná. 
Z hlediska přístupnosti fondů badatelské veřejnosti hraje významnou roli i jejich zpracovanost. Bez ohledu na třicetiletou lhůtu jsou nepřístupné nezpracované fondy. V českém případě se to týká významné části materiálů poválečných vlád a jednotlivých ministerstev. Zvláštnímu režimu pak podléhají osobní fondy, které se do archivu dostávají buď ještě za života nebo - jako pozůstalosti – po smrti jejich původců. Jejich zpřístupňování je v podstatě závislé, pokud nebyly získány např. formou koupi, na vůli jejich majitele. 
	 Mezi otevřené, tedy od počátku volně přístupné pramenné typy patří periodický tisk. V demokratických zemích plní v rámci ústavně garantované svobody tisku tato „sedmá velmoc“ důležitou kontrolní funkci. Jeho význam zde rostla ve 20. století se stoupajícím vlivem veřejného mínění na politické dění. Toto veřejné mínění je ovšem právě tiskem (stejně jako po rozšíření rozhlasového a televizního vysílání i těmito médii) do značné míry formováno. Politici se jeho prostřednictvím snaží působit na veřejnost, např. tím, že v častých rozhovorech komentují politické události. Pro historika soudobých dějin má studium periodického tisku ještě jeden význam. Na jeho stránkách se často odehrává polemika nad některými dobovými kontroverzními otázkami.
	Jinak je třeba přistoupit k tisku v nedemokratických zemích, kde funguje především jako nástroj propagandy a legitimace režimu. Jeho přímá informační hodnota je zde výrazně snížena, v prvé řadě může posloužit jako pramen k výzkumu totalitních vládních mechanismů. Pro specifický případ Československa v 60. letech 20. století, kdy docházelo k proměnám funkce tisku i veřejného mínění, je nutno kombinovat oba tyto přístupy.  
	 V souvislosti s prameny písemné povahy je třeba se ještě zastavit u jedné problematiky, která již byla zmíněna, a to u způsobu vyhotovování dokumentu. Nové dokonalejší reprodukční techniky často ztěžují možnost určit, zda se např. jedná o jeho originál, opis nebo kopii. Technická znalost rozmnožovacích přístrojů nám pak v některých případech naopak umožňuje odhadnout počet vyhotovených exemplářů. To je významné především pro výzkum činnosti některých nezávislých iniciativ nebo opozičních skupin, které pracovaly s jednoduššími rozmnožovacími přístroji (cyklostyl, ormig). 
	Typickým pramenem využívaným historiky soudobých dějin jsou zvukové, fotografické a filmové dokumenty. Mohou zachycovat i ty významné historické události, o kterých se nám nedochovaly písemné záznamy. Samostatným fenoménem je pak rozvoj televizního vysílání, který po druhé světové válce výrazně ovlivnilo i životního styl celé populace.	
	Historicky nejstarším z těchto médií je fotografie. Její vynález byl oznámen v roce 1839 a k rychlému šíření začalo docházet od 60. let 19. století. Kinematografické záznamy se pak objevují bezprostředně po zveřejnění vynálezu filmu v roce 1895. Jako historický pramen studujeme především film a fotografii dokumentární, cenný je pro nás ovšem i hraný film a umělecká fotografie, které nám mohou pomoci lépe pochopit společenskou atmosféru. Velký význam pak má televizní zpravodajství a publicistika, o jejichž charakteru a funkcích v demokratických a nedemokratických zemích platí v podstatě totéž, co o tisku.
Při kritice této skupiny pramenů je třeba brát v potaz možnost jejich manipulovatelnosti. Tato možnost vzniká již převedením trojrozměrné skutečnost do dvojrozměrné plochy. U fotografie je třeba zohlednit možnost její pozdější úpravy např. formou retuše nebo koláže, u filmu se musí věnovat pozornost tomu, jestli byly snímány v původním prostředí nebo uměle inscenovány. Kdo pak shlédl americký snímek Forrest Gump, v němž se díky počítačové technice jeho fiktivní titulní hrdina setkává s významnými představiteli politického i kulturního života, musí si uvědomit, jaké možnosti manipulace s historickou realitou nabízí rozvoj moderních technologií.
	První záznam zvuku je doložen z roku 1877. Jako pramen nám slouží především nahrávky jednání nebo projevů politiků i jiných významných osobností společenského života. Tyto nahrávky jsou pro nás cenné i v případě, kdy se dochovala písemná podoba. Řečník totiž nemusí říci vždy přesně to, co má napsáno, při písemném zachycení mluveného slova může dojít též k neúmyslným či úmyslným chybám. Zvukový záznam nám také podává svědectví o rozpoložení řečníka a jeho schopnost působit na posluchače (tón a síla hlasu, pauzy aj.) a přibližuje reakci publika (potlesk, ruch, výkřiky atd.). Při kritice zvukové nahrávky je třeba vzít v potaz také možnost sestřihu a retuše záznamu či přidání v reálu neexistujícího potlesku.
	Rychlý pokrok moderní techniky je ale zároveň spojen s velkým problémem uchování a využití audiovizuálních pramenů. Starší zvukové a filmové záznamy již není možno na novějších přístrojích přehrát. Jednou z cest řešících tento problém je digitalizace těchto dokumentů. Podobný technický problém je ovšem v současnosti navýsost aktuální i v souvislosti se zaváděním elektronického vyřizování úřední agendy a se stále více rozšířeným způsobem komunikace prostřednictvím internetu.  
	Pramenem, který je pro soudobé dějiny typickým a s kterým nemohou pracovat historikové zabývající se starším obdobím, jsou přímé výpovědi pamětníků. Pracoval s nimi již např. antický historik Thukydides, když se zabýval dějinami peloponéské války, jejich význam pro vznik své kroniky zdůraznil Kosmas. Využití výpovědí očitých svědků ovšem bylo postupně zatlačováno do pozadí s nárůstem písemných pramenů. Větší pozornost zaznamenávání a vyhodnocování rozhovorů s pamětníky je věnována od 70. let 20. století. Sem také spadá vznik oral history jako teoreticky propracované metody, bez které si lze dnes výzkum soudobých dějin jen těžko představit. Zatímco projekty v anglosaských zemích jsou primárně zaměřeny na rozhovory s prominentními politickými a hospodářskými představiteli, německé pojetí upřednostňuje využití oral history pro rekonstrukci každodenního života. Zpovídáni jsou lidé, jejichž životní osudy by byly ztěží zaznamenány jiným způsobem. 
	 Výpovědi pamětníků mohou doplnit naše poznání dějin především tam, kde nedošlo k písemnému nebo audiovizuálnímu zachycení historické skutečností, nebo se tento záznam nedochoval. Je třeba si uvědomit, že především masivní zavádění telefonů přispělo k tomu, že mnoho důležitých rozhovorů a rozhodnutí bylo učiněno pouze ústně. Pokud nedošlo k jejich zachycení v písemné podobě nebo nahrávací technikou, ať již legálně či ilegálně, mohou o nich podat svědectví pouze jejich aktéři nebo svědci. Pamětníci mohou též korigovat nepřesné nebo nepravdivé údaje, které byly záměrně či omylem uvedeny v písemných pramenech. Velmi cenná jsou pak tato svědectví pro výzkum dějin každodennosti, při kterém výrazně rozšiřují kvalitativně i kvantitativně okruh pramenů. Oral history vnáší do dějin každodenní život člověka a vede k demokratizaci dějin, neboť jejich aktéry se stávají konkrétní lidé, jejich všední příběhy s běžnými starostmi.
	S výpověďmi pamětníků jako s velice subjektivním typem pramene je nutno zacházet značně obezřetně. Pro jejich kritiku platí v zásadě stejné principy jako pro memoárovou literaturu. Je nutno přihlédnout k možnosti autostylizace zpovídaného, nedokonalost lidské paměti pak způsobuje i neúmyslná zkreslení prožité skutečnosti. Podle jednoho z principů oral history by měl být každý rozhovor přepsán. Badateli je pak často dávána k dispozici právě písemná podoba rozhovorů, v ideálním případě ve formě edice. Je třeba mít přitom na paměti, že v této formě nemusí být vždy zachyceny pauzy v řeči pamětníka, její zvláštnosti (např. dialekt), zdůraznění atd.
Studium soudobých dějin má určitá specifika vyplývající především z kvalitativní a kvantitativní změny pramenné základny výzkumu a časově malým odstupem od sledované problematiky. S rozvojem moderní techniky se objevily nové typy pramenů a k rekonstrukci minulosti je možno využít též svědectví přímých účastníků událostí. Výrazně narostlo množství a spektrum sekundární literatury. Díky krátkému časovému odstupu od studované problematiky má historik soudobých dějin na jednu stranu větší šanci porozumět atmosféře sledované doby, na druhou stranu je pro něj obtížnější v zájmu jejího objektivního hodnocení si uchovat dostatečný odstup. Více je též vystaven společenským a politickým tlakům. Přes všechna specifika soudobých dějin je nutno při studiu pramenů dodržovat klasické zásady historiografické práce, byť doplněné nebo modifikované na základě nových podmínek.

(Pažout, Jaroslav: Prameny k dějinám československého studentského hnutí v šedesátých letech dvacátého století. Diplomová práce. Praha, Univerzita Karlova v Praze 2003, kapitola č. I, s. 8–20)