Prohlašuji, že jsem při práci použil pouze uvedené prameny a literaturu.
	Stanislav Tumis, M. A.
	31. července 2005

	Obsah

	Úvod									     4

1.	Příčiny a podstata “anglické revoluce”			   11

2.	Puritanismus, církev a stát od 
Alžběty I. Tudorovny do popravy Karla I. Stuarta		  29
2.	1. Alžbětinská církev						  29
2.	2. Jakobitská církev						  50
2.	3. Karolinská církev (do roku 1640)				  62
2.	4. Církev za války (1640-1649)				  85

3.   Mileniaristické a entuziastické 
radikální sekty “anglické revoluce”  				108
3.	1. Baptisté						           108
3.  2. Pátí monarchisté 					           120
3.  3. Hledači a ranteři					           148
3. 4. Kvakeři						           159

4.   Role radikálních sekt v
      politickém vývoji Anglie v letech 1649-1660		          169 
 
Závěr								          197
Seznam zkratek biblických knih				          201
Prameny a literatura					          202
	Úvod

	Náboženský radikalismus byl nedílnou součástí společenského a politického vývoje ostrovního státu již od poloviny 16. století; k jeho vyvrcholení došlo po popravě Karla I. Stuarta v roce 1649, kdy mileniaristické a entuziastické sekty ovlivňovaly velmi významně společenský a politický život Anglie. Podle Bernarda Cappa měla “revoluce” od počátku dva hlavní cíle: nahradit “tyranii” svobodou a “modlářství” zbožností. Podle Cappa spočívaly skutečná velikost Olivera Cromwella a jeho úspěch v tom, že se dokázal ztotožnit s oběma požadavky. Sekulární proud radikalismu dosáhl vrcholu v levellerském a diggerském hnutí, jež byly v letech 1649-1650 poraženy. Další vývoj byl spojen s mysticismem ranterů, Pátých monarchistů, kvakerů a dalších; členové těchto sekt věřili, že “revoluce” může být dokončena zázrakem: “Andělé mohou vstoupit tam, kam už si lidé netroufnou; tam, kde neuspěla politická akce, bude mít božská intervence jistě úspěch.” 
Diplomovou práci jsem zaměřil na analýzu činnosti náboženských hnutí a sekt, jež ovlivňovaly společenský a politický vývoj Anglie v 50. letech; tyto skupiny byly v jistém ohledu vyvrcholením náboženského radikalismu, který se zrodil z protestantského, především kalvínského učení, ovlivňujícího dějiny státu od alžbětinské éry. Vzhledem k tomu, že pro pochopení činnosti sekt působících v Anglii po popravě Karla I. je nutné porozumět předchozímu vývoji puritanismu, věnoval jsem pozornost náboženským otázkám země od počátku vlády královny Alžběty. Termín “radikalismus” je sám o sobě relativním pojmem; puritanismus, jenž se zdál Alžbětě I. a řadě jejích současníků extrémním projevem víry, byl v 50. letech 17. století nazírán jako nejumírněnější forma uctívání (viz presbyteriáni a independenti jako nejbližší reprezentanti starých puritánských tradic). Dokonce i baptisté, kteří byli na počátku 40. let ztotožňováni s münsterským anabaptistickým běsněním Johna z Leidenu, byli v 50. letech vnímáni konzervativními složkami národa jako relativně umírněný proud náboženského radikalismu. 
Je ovšem zřejmé, že i počáteční formy kalvinismu byly radikální výzvou tehdejší společnosti, politice i představám člověka o Bohu, světě, životě a o sobě samém. Puritanismus a separatismus obsahovaly řadu rozkladných učení, jež směřovaly k strukturální změně celé společnosti i myšlení jednotlivců. Zda šlo o pozitivní či negativní “pohyb” v podstatě nelze říci. Například puritánský důraz na svobodu a jednotlivce přispěl ve své době ke společenským otřesům se všemi negativními důsledky; z dlouhodobého hlediska ovšem znamenal pozitivní impuls pro další rozvoj anglického státu. Domnívám se, že k “osvobození člověka” napomohla i “ranterská” a kvakerská reakce (i když nábožensky extrémní) vůči rigidnímu učení o dvojí predestinaci. 
Anglická společnost z počátku 60. let 17.století se ve srovnání s rokem 1640 nezměnila jen v politickém ohledu, ale i “psychologicky”; jedinec, žijící v začátcích vlády Karla II. Stuarta, byl ve svém rozhledu a názoru na život jiný než člověk konce 30. let; tuto změnu vyvolali především puritáni a náboženské sekty. Ne všechno, co propagovali, se dnešnímu “modernímu” člověku jeví jako rozumné; nelze ovšem podcenit fakt, že tito lidé žili ve světě, kde božské síly řídily úplně vše. Současníci se museli vyrovnávat s paradoxy a předsudky, jichž je sekulární člověk ušetřen. Ačkoli se řada jejich tezí a představ ukázala “slepou uličkou”, přišli ve své době s novými myšlenkami, které pomáhaly změnit duchovní klima anglické společnosti. 
V diplomové práci užívám pojmů, jež je třeba nějakým způsobem definovat. Pro radikální náboženské skupiny 50. let používám označení “sekta”, “hnutí”, “církev”, “kongregace” a další; ačkoli s nimi v textu v zásadě pracuji jako se synonymy, je třeba mít na paměti, že každé z nich má svůj zvláštní význam. “Sekta” je termín užívaný pro organizovanou skupinu náboženských radikálů, která se svým učením a způsobem života vymyká obecnému proudu. Církev naproti tomu označuje organizovanou skupinu věřících uznávanou společností jako oficiální instituci k prosazování křesťanské víry; pojem církev v textu v některých případech používám i ve smyslu “kongregace” či “sbor”, jež představují místní skupinu (většinou organizačně nezávislou) scházející se ke společným shromážděním. Termín “hnutí” charakterizuje věřící spojené společným učením či náboženskou praxí, kteří se sdružují ve volných skupinách nebo nejsou organizováni vůbec. Společenství věřících se většinou vyvíjí od hnutí k sektě; po jisté době se může stát církví. Příkladem tohoto vývoje mohou být baptisté; ti se před koncem 20. let 17. století zformovali jako hnutí, ve 40. letech byli vnímáni jako sekta a v 50. letech stále více (i když ne všemi) jako církev. Páté monarchisty současníci charakterizovali jako sektu, byť se jednalo spíše o radikální náboženské hnutí; toto označení je vhodné i pro kvakery 50. let. Ačkoli pisatelé traktátů označovali jako sektu i rantery a hledače, nehodí se pro tyto individualistické entuziasty ani termín hnutí. 
Ve volnějším významu používám i  označení “puritanismus”; ačkoli je o puritánech jako o jednotném hnutí možné hovořit jen do rozštěpení v první polovině 40. let, v práci se tento termín vyskytuje i pro obecnou definici všech náboženských skupin, hnutí a sekt po rozkolu. Jiným problematickým pojmem je “revoluce”; ačkoli se tento termín běžně vyskytuje, současní badatelé problematické slovo pečlivě definují a upřesňují.
Diplomová práce je rozdělena do čtyř kapitol. První část je analýzou příčin “revoluce” a příspěvkem k diskusi o podstatě dvaceti let bojů, občanských válek a násilných převratů. Ve druhé části se věnuji analýze náboženského vývoje od nástupu Alžběty I. Tudorovny na trůn do popravy Karla I. Stuarta v roce 1649. Třetí část pojednává o náboženských sektách a hnutích – baptistech, Pátých monarchistech, ranterech, hledačích a kvakerech; analyzuje jejich náboženské, politické a sociální představy a cíle, představuje protagonisty a charakterizuje jejich “příspěvek” společnosti. Čtvrtá část je analýzou činnosti sektářů v 50. letech a pokusem o vysvětlení jejich vlivu na politické události tohoto období. 
Při psaní diplomové práce jsem vycházel z velkého množství pramenů a odborné literatury. K jejich zpracování mi pomohly roční studijní pobyt v Cambridgi ve školním roce 2002-2003 a studijní cesty do Velké Británie, jež jsem využil k bádání v Cambridgeské univerzitní knihovně, British Library a British Museum.  Při analýze výkladu jednotlivých problémů jsem se musel vyrovnávat se třemi hlavními přístupy britských i českých historiografů. Starý whigovský výklad dějin “revoluce”, který propagoval britský protestantský establishment, stejně jako marxistické interpretace jsou překonány; z tohoto důvodu jsem se držel tzv. revizionistického pohledu na dějiny. 
Z velkého množství pramenů uvádím jen několik nejdůležitějších edic a traktátů. K významným edicím k obecným dějinám studovaného období náleží: Kenyon, J. P (ed.), The Stuart Constitution. Documents of the Reign of James I, 1603-1625, London 1966; Gardiner, S. R. (ed.), The Constitutional Documents of the Puritan Revolution 1625-1660, 3rd ed., Oxford 1906; Firth, C. H. (ed.), The Clarke Papers, Woodbridge 1992; Firth, C. H. & RAIT, R. S. (eds.), Acts and Ordinances of the Interegnum 1642-1660, London 1911; Abbott, W. C. (ed.), The Writings and Speeches of Oliver Cromwell, Cambridge, Mass., 1937-1947; Birch, T. (ed.), A Collection of State Papers of John Thrurloe, London 1742.
Pro dějiny Pátých monarchistů neexistuje žádná specializovaná edice pramenů, ale k dispozici je množství traktátů psaných vůdčími členy sekty. K nejdůležitějším patří: Aspinwall, W., A Brief Description of the Fifth Monarchy Men, or Kingdome, 1653; Tillinghast, J., Mr. Tillinghasts Eight Last Sermons, 1655; Rogers, J., Ohel or Beth-shemesh, 1653 a další.
K dějinám baptistů bylo vydáno několik edic pramenů; k nejvýznamnějším patří: White, B. R., Association Records of the Particular Baptists of England Wales and Ireland to 1660, London 1971-1974; Underhill, E. B. (ed.), Records of the Churches of Christ gathered at Fenstanton, Warboys and Hexham, 1644-1720, London 1854; Whitley, W. T. (ed.), Minutes of the General Assembly of the General Baptist Churches in England, London 1909.
Ranterské dokumenty byly otištěny v Smith, N. (ed.), A Collection of Ranter Writings from the 17th Century, London 1983. 
Pro dějiny kvakerů vyšla celá řada edic pramenů; z nich vybírám: Barbour, H. and Roberts, A. O. (eds.), Early Quaker Writings 1650-1700, Michigan 1973; Nickalls, J. L. (ed.), Journal of George Fox, Cambridge 1952; Penney, N. (ed.), The Journal of George Fox, New York 1973; Cadbury, H. J. (ed.), George Fox’s “Books of Miracles”, New York 1973.
K významným primárním zdrojů patří také tiskopisy - noviny a časopisy - z tehdejší doby: Perfect Occurences, Severall Proceedings, Mercurius Politicus, Publick Intelligencer, A Perfect Diurnall.
Z velmi rozsáhlé odborné literatury se zmíním jen o těch nejvýznamnějších. Z přehledových knih o stuartovských dějinách jsem velmi ocenil práci britského historika Austina Woolryche (British in Revolution 1625-1660, Oxford 2002). K náboženským dějinám Anglie mi byla neocenitelnou pomůckou kniha britské historičky Claire Crossové (Church and People. England 1450-1660, Oxford 1999). K dějinám radikálních sekt vyšel důležitý sborník  v edici McGregora, J. F. a Reaye, B. (Radical Religion in the English Revolution, Oxford 1984). Ke studiu Pátých monarchistů a mileniarismu je nepostradatelným průvodcem kniha Bernarda Cappa (The Fifth Monarchy Men: a study in seventeenth-century millenarianism, London 1972). K dějinám ranterů vyšla klasická kniha A. L. Mortona (The World of the Ranters. Religious Radicalism in the English Revolution, London 1970). Z publikací o dějinách kvakerů nelze nezmínit rozsáhlé dílo W. C. Braithwaita (The Beginnings of Quakerism, Cambridge 1912); z novějších autorů oceňuji především knihu Barryho Reaye (The Quakers and the English Revolution, London 1985). Baptistické dějiny jsou zajímavě vylíčeny v knize B. R. Whita (The English Baptists of the Seventeenth Century, London 1983). V této souvislosti by nebylo pravděpodobně uctivé nezmínit alespoň jednu knihu kontroverzního historika, jenž této periodě věnoval celý svůj vědecký život, Christophera Hilla (The World Turned Upside Down: radical ideas during the English Revolution, London 1972).
Z historických časopisů, které vydaly články k problematice radikálních náboženských sekt, jsem zpracoval příspěvky z English Historical Review, Quaker History, Baptist Quarterly, Journal of the Friend’s Historical Society, Past and Present a dalších. 
Tato specializovaná studie z období stuartovských dějin by v českém prostředí mohla jen těžko vzniknout bez práce Martina Kováře (Stuartovská Anglie. Stát a společnost v letech 1603-1689, Praha 2001). Český čtenář se může s problematikou této periody anglických dějin podrobněji seznámit i v knize Barryho Cowarda (Oliver Cromwell, Praha 2000). Z dalších prací uvádím ještě publikace Normana Daviese (Ostrovy. Dějiny, Praha 2003) či Svatavy Rakové (Dobrodruzi, puritáni a Indiáni. Angličané v Novém světě, Praha 1998); její kniha se sice věnuje anglickému koloniálnímu podnikání v zámoří, ale obsahuje řadu cenných poznámek k anglickým dějinám a k propojení mezi anglickými a americkými radikálními puritány. 
	Závěrem bych rád vyjádřil své poděkování a vděčnost doc. PhDr. Martinu Kovářovi, Ph. D. za cenné rady a pomoc při sepisování této diplomové práce. Můj dík patří také Filozofické fakultě Univerzity Karlovy za podporu mých zahraničních studijních pobytů. 

	
Kapitola první
Příčiny a podstata “anglické revoluce”

I)
Nejnovější práce britských historiků vysvětlují okamžité příčiny a podstatu událostí z let 1640-1660 většinou jako důsledek náboženského vývoje v ostrovním království, nebo jako výsledek politických a konstitučních rozporů mezi parlamentem a Korunou. Někteří učenci mají za to, že k politické krizi přispěly nedílně oba důvody.  K zastáncům první teze patří například John Morrill, jenž napsal: “Anglická občanská válka nebyla první evropskou revolucí, byla to poslední válka náboženství.” Z druhého tábora budu citovat slova Claire Crossové: “…náboženství nebylo v myslích gentlemanů, kteří se roku 1640 sešli v parlamentu, tím nejpřednějším; byla to jejich vlastní práva a privilegia na národní i místní úrovni vlády …” K těm, kteří oba dva krajní názory považují za dvě základní příčiny konfliktu patří například Bernard Capp: “Anglická revoluce roku 1640 byla výsledkem řady do sebe zapadajících příčin, sekulárních i náboženských.”
Náboženské vysvětlení dvacet let trvající krize rozvinul v 19. století britský historik Samuel Rawson Gardiner, jenž o ní psal jako o  “puritánské revoluci”; Gardiner má i dnes řadu následovníků, kteří mají za to, že puritanismus byl příčinou a vůdčí silou bojů z let 1640-1660. Na první pohled se zdá, že mají pravdu; zápalná a všeprostupující rétorika puritánů o ohrožení Anglie papeženectvím, jež zaznívala po celých dvacet let, brzký útok na zkompromitované církevní instituce a jejich představitele v raných 40. letech, Bishops’ Exclusion Bill, zrušení episkopátu, soudů vysoké komise a soudní církevní jurisdikce, poprava bývalého arcibiskupa z Canterbury Williama Lauda, vliv radikálních mileniaristických sekt na politiku v 50. letech – to vše jako by potvrzovalo tezi mnohých badatelů, podle nichž byl náboženský rozměr konfliktu hlavní příčinou krize. Tito historici se opírají i o skutečnost, že puritánští politici – mezi nimi Bedford, Saye and Sele, Brooke, Essex, Warwick, Mandeville, Pym, St. John, Hampden, Holles, Fiennes, Strode a Vane - byli v Dlouhém parlamentu hlavním “motorem” změn.
Navzdory všem těmto skutečnostem mám za to, že konfliktní dvacetiletí svědčí spíše o slabosti náboženství a církve. Hlavní příčinou “revoluce” a jejím hybatelem byl sekulární faktor. Tím nechci popřít, že náboženství hrálo výraznou roli. Jeho úloha však byla druhotná. Následně vysvětlím, proč náboženství nebylo centrálním faktorem konfliktu a v čem spočíval jeho nezastupitelný význam.
Za prvé: i když se současníkům mohlo zdát, že v probouzejícím se zápasu jde hlavně o “pravé náboženství”, čím více se blížili roku 1649, kdy byl popraven Karel I., muselo jim být zřejmé, že podstata bojů spočívá ve sporu Koruny a parlamentu. Občanská válka v Anglii začala jako mocenský zápas mezi panovníkem a vyšší vrstvou anglické společnosti o rozdělení moci. Obě strany zápolily devět let o to, aby jim budoucí politické a konstituční uspořádání zabezpečilo co možná nejvyšší vliv na rozhodování o osudech Anglie, Walesu, Skotska a Irska. Náboženství tyto boje ovlivnilo, nejvíce neústupnost Skotů na konci 30. let a jejich tlak na anglický parlament, jenž vyvrcholil přijetím Solemn League and Covenant. Na anglické půdě šlo především o to najít mocenský modus vivendi, s nímž by byl spokojen král i vyšší vrstvy společnosti; “… drastická revoluce, kterou podstoupila v letech 1640-1660 Church of England”, byla součástí tohoto konfliktu. 
Skutečnost, že se jednalo o zápas mezi špičkami anglické společnosti, neznamená, že by se nedotkl nižších vrstev, nebo že by se do něj nezapojily. Občanská válka pomáhala neurozeným prosazovat se ve společnosti daleko více než v době míru. Vzestup jejich moci v hrabstvích a armádě (zvláště výrazně po roce 1646), možnost projevovat svou nespokojenost prostřednictvím pamfletů a stížností, strach z podkopávání sociálního řádu Pátými monarchisty, kvakery a jinými sektami atd., to vše zvyšovalo obavy nobility ze zhroucení zavedeného řádu. Keith Wrightson hovoří dokonce o “zrození lidí”. Na druhou stranu je nutno poznamenat, že špičky anglické společnosti si celých dvacet let udržely iniciativu a nedopustily, aby neurození začali v konfliktu dominovat. To platí i pro tzv. levellerské období, kdy byla tato hrozba nejvýraznější, i pro období po popravě Karla I., kdy šlo o to najít stabilní politické a konstituční uspořádání bez krále na vrcholu moci. 
Za druhé: pokud by šlo jen o náboženskou rovinu sporu, je více než pravděpodobné, že by se soupeřící strany v Anglii dohodly. Anglii není možné srovnávat se Skotskem, kde se prosadil nesmiřitelný presbyterianismus. Král by ústupem od tvrdé linie arminiánů dosáhl přijatelného kompromisu a puritáni by nadále zůstali ve své většině součástí Church of England. Zdá se, že vývoj po roce 1640 směřoval k umírněné formě episkopátu a jisté míře náboženské tolerance pro nonkonformisty. Takové uspořádání bylo koneckonců součástí puritánské tradice, jež se vyvíjela za Alžběty I. a Jakuba I. To, že se za jejich vlády i přes několik pokusů neprosadil ani presbyterianismus ani separatismus, bylo dáno vědomým rozhodnutím většiny puritánů zůstat součástí anglikánské církve. 
Panický strach z útoků Říma byl hlavním důvodem, proč puritáni tolik nenáviděli arminiány, kteří ovládali ve 30. letech  Church of England. Laudiánská opatření vnímali jako vtíravé papeženectví. Většina puritánů by se na počátku 40. let spokojila s návratem k formám alžbětinského uspořádání a odstraněním Lauda a jeho lidí. Takovému vyústění zabránila občanská válka a závislost parlamentu na skotské vojenské pomoci; Skotové ji podmínili zavedením presbyterianismu v Anglii.
Za třetí: “obchod” s náboženstvím, jež parlamentariáni uzavřeli se Skoty, dokumentuje její laický a erastiánský charakter. Konečné rozhodování o náboženských záležitostech přináleželo státu a laikům; světští páni vlastnili velkou většinu obročí. Převaha laiků nad duchovními v církevním rozhodování byla zřejmá po celé dvacetiletí, kdy církvi dominovali parlament a Oliver Cromwell. K ještě většímu oslabení církve došlo, když se puritanismus rozštěpil do řady skupin; presbyterianismus neměl dost sil na to, aby prosadil jednotnou, národní církev. Vývoj spěl k toleranci, nejprve de facto a za Cromwella i de iure. Za protektorátu se faktická tolerance vztahovala i na katolíky a náboženské radikály. 
Za čtvrté: ačkoli rozštěpený puritanismus ztratil svoji sílu a po smrti Cromwella sílilo volání po návratu anglikanismu, neznamená to, že by náboženské skupiny nehrály v průběhu konfliktu zásadní roli. Nejvýznamnější úlohu měly v době politických krizí, kdy ještě více elektrizovaly a hysterizovaly společnost (především v letech 1647, 1653, 1659). Na víc jim však síly nestačily. O jejich slabosti svědčí fakt, že málokdy dosáhly svých konečných cílů, a pokud ano, pak jen dočasně. Tocqueville o nich napsal: “Byli schopni zneklidnit a soužit své století, ale ne si ho podmanit a vést.”
Za páté: pro lepší pochopení tehdejších událostí jsem se spolu se soudobými historiky odvážil oddělit “náboženské” od “sekulárního”; žádný současník však takto nepřemýšlel. Lidé v 17. století mysleli v náboženských pojmech; náboženství a politika byly neoddělitelné. Rétorika tehdejšího člověka a jiné vzory myšlení vyžadují při formulování závěrů opatrnost; současník může například snadno podlehnout dojmu, že v revoluci šlo jen o náboženství, protože se o všem sekulárním mluví v religiózních pojmech. Na druhou stranu aktéři konfliktu nezneužívali svou mluvou náboženství k propagandistickým cílům; nehovořili záměrně pragmaticky v náboženských kategoriích, zatímco mysleli v sekulárních; šlo o skutečné vnímání tehdejšího člověka. Celá politika, společnost a svět byly v rukou Božích. Pro dnešního sekulárního člověka je těžké pochopit, že světské a náboženské se překrývalo, že sekulární zahrnovalo religiózní. K tomu je ještě třeba vzít v úvahu náboženský zápal puritánů. Náboženství proto má při výkladu událostí z let 1640-1660 významné místo: Závěrem: “…ačkoli důvody, proč se parlament a král střetli, byly hlavně politické a konstituční, muži a ženy byli hluboce ovlivněni svými náboženskými postoji, když si vytvářeli soud o nároku obou stran na podporu.”

II)
Historici se stále neshodují, kde v minulosti začít zkoumat příčiny konfliktního dvacetiletí. Britská historiografie 40.-60. let 20. století hledala kořeny sporu mezi králem a parlamentem v socio-ekonomických změnách, které se v Anglii odehrály v průběhu přibližně sta let předcházejících roku 1640; proměny ve struktuře společnosti podle nich vytvářely odstředivé tlaky mezi vládou a ovládanými, jež dosáhly vrcholu ve 30. a 40. letech 17. století. V roce 1941 napsal R. H. Tawney článek The Rise of the Gentry, ve kterém dokládal, že příčiny občanské války souvisely se vzrůstem gentry, jenž se odehrál na úkor aristokracie; její nástup podle něj vysvětluje chování parlamentní strany za občanské války. V roce 1953 vystoupil Hugh Trevor-Roper s názorem, v němž spojoval protestantský radikalismus nikoli se vzrůstem, nýbrž se zchudnutím gentry. Christopher Hill zašel ve svých marxistických tezích mnohem dále; “anglická revoluce” pro něj byla dílem “pracovitých lidí” (industrious sort of people), vznikající buržoazie. Hillův výklad je zjevně zcela neudržitelný.
V roce 1965 vystoupil G. R. Elton proti všem badatelům “anglické revoluce”, kteří podřizovali tudorovské období výkladu dějin raných Stuartovců; protestoval především proti jejich vidění tudorovské historie jako sledu milníků vedoucích k občanské válce; zpochybnil, že by existovala nějaká nevyhnutelná cesta ke konfliktu. Eltonovo varování přišlo v pravý čas, protože bádání učenců zabíhalo čím dál více do pasti determinismu. Série úzce zaměřených studií sociálních a politických skupin, například držitelů úřadů za Karla I., členů Dlouhého parlamentu, peerů a politických skupin v řadě hrabství, prokázala, že “politický národ” byl příliš různorodý, než aby mohl být uvězněn do šablony “růstu” či “poklesu” gentry. Třídní vysvětlení střetu je nedostatečné. 
Kromě toho, současné výzkumy ukázaly, že k válce mezi králem a parlamentem vůbec nemuselo dojít. Dnešní učenci se odvracejí od zjednodušených ideologických, socio-ekonomických a anglocentrických výkladů; připouštějí roli osobních selhání a náhodných událostí; občanská válka je pro ně výsledkem postupných tlaků ve společnosti a vládnoucích složkách, ale i nedostatků státnických schopností zainteresovaných osob. Někteří z nich zacházejí v reakci proti whigovským a neo-marxistickým interpretacím příliš daleko; snaží se dokazovat, že občanská válka se objevila náhle: mají například za to, že Karlova osobní vláda byla populární; nespokojenost vůči ní a laudiánské církvi připisují malé, ale dobře organizované menšině. Podceňují tak nutné předpoklady násilného střetu, jež se utvářely především v době Karlovy samovlády; některé z nich spadají ale již do časů Alžběty a Jakuba.
Náboženský vývoj od časů Alžběty i náboženské příčiny, jež urychlovaly občanskou válku, budu podrobně analyzovat ve druhé kapitole diplomové práce. V následující pasáži se budu věnovat konstitučním, ekonomickým, politickým, zahraničně-politickým a personálním důvodům střetu. 
	
III)
K občanské válce nemuselo dojít; podmínky, bez nichž by se konflikt nikdy neuskutečnil, se vytvářely nejvíce v době vlády Karla I., mnohé již za jeho předchůdců Jakuba I. a Alžběty I. Tyto předpoklady však samy o sobě nemusely osudový zápas vyvolat, kdyby se s řešením kumulujících se problémů nečekalo do doby, kdy již nebylo cesty zpět; král byl například mnohokrát ochoten ustoupit teprve tehdy, když se problém, jenž se dal na začátku bezbolestně vyřešit, zradikalizoval natolik, že pro něj nebylo východisko. Válku nikdo nechtěl ještě v roce 1641, přesto se postupně vytvořily důvody, jež ji spustily. Oliver Cromwell a většina armádních vůdců si ještě v roce 1648 nepřála popravu Karla I., přesto se k ní nakonec odhodlali. 
Ke srážce by nedošlo ani v případě, kdyby neexistovaly příčiny, které se formovaly v předchozí době. Občanská válka byla bojem krále s tzv. “politickým národem”; v tomto kontextu je třeba hledat vysvětlení. Vyšší vrstvy anglické společnosti byly zastoupeny v parlamentu. Ve srovnání s kontinentem si anglický parlament udržel vážnost a vliv. Důvody je třeba hledat v jeho rozdílné struktuře; francouzský či španělský parlament tvořily tři stavy, jež jednaly odděleně. Panovníci dvou nejvýznamnějších tehdejších kontinentálních mocností odmítali kontrolu své moci při tvorbě zákonů či vyhlašování daní; využívali proto s úspěchem antagonismů mezi nobilitou a třetím stavem. Složení anglického parlamentu králi takovou politiku neumožňovalo; tvořily ho dvě sněmovny, kterým dominovali vlastníci půdy. Duchovní stav zastupovalo jen 26 biskupů, jež zasedali ve sněmovně lordů. I v anglickém parlamentu docházelo mezi oběma sněmovnami k hádkám, to však nenarušovalo jeho homogenitu; mezi členy obou komor nebyla ekonomická ani sociální propast, nejbohatší členové Dolní sněmovny dokonce v majetku konkurovali peerům.
Konflikt Karla I. s parlamentem nahrává závěrům, že zájmy obou politických subjektů nešly smířit, že oba usilovaly o získání co největší moci na úkor druhého. Tudorovská historie nás poučuje, že silný parlament nemusel znamenat slabého panovníka a opačně. Tudorovští králové a královny si uvědomovali, že ve spolupráci s parlamentem mohou být mocnější, než kdyby jednali jen z vlastní vůle; prostřednictvím parlamentních nařízení dosáhli více než francouzští a španělští králové absolutistickými metodami. I Jakub I. si při zasedání svého posledního parlamentu uvědomil, že jeho zájmy nemusí být v rozporu s cíli sněmoven. První anglický stuartovský panovník měl navíc smysl pro politickou realitu a ačkoli mnohdy balancoval na pokraji možného, nikdy nepřekročil únosné hranice. Takové hodnocení nelze pronést o Karlu I., jenž zašel ve svých absolutistických cílech příliš daleko; v době své osobní vlády obcházel to, co přináleželo poslancům – povolování zvláštní daně. Okázalým přehlížením parlamentu jako jedné z opor moci, ignoroval vliv a zájmy vyšších vrstev společnosti. Není divu, že po svolání sněmoven v roce 1640 musel čelit silné opozici. 
Nedostatečné finanční zdroje byly důvodem slabosti prvních stuartovských králů a příčinou jejich svárů s parlamentem. Výnosy ze statků Koruny, pokuty ukládané dvorem a staré fiskální prerogativy nepokrývaly v dostatečné míře rozpočtový propad, který způsobovala velká inflace. Reálné výnosy z cel, jejichž částku každému králi od časů Eduarda IV. odhlasoval první parlament podle nominální hodnoty zboží na celé období jeho vlády, se  v průběhu let s růstem cen snižovaly. Již Alžběta byla stále více závislá na přímých daních, které mohl povolit jen parlament. Zastaralý daňový systém vyžadoval reformu dlouho před nástupem Jakuba na trůn. Poslední tudorovská královna promarnila příležitost k úpravě v době, kdy by parlament po vítězství nad Španělskem v roce 1588 její žádost neodmítl. Ministři, jež na panovnici naléhali, byli zděšeni, když celý projekt odmítla zvážit z pouhého odporu k novotám.
Finanční problémy byly jednou z největších potíží Jakuba I. a zdrojem jeho nejčastějších svárů s parlamentem. Dolní sněmovna se sice jen málokdy uchýlila k odmítnutí subsidií jako prostředku pro vymáhání výsad a náprav; pravidelně však králi poskytovala nižší částky, než potřeboval. Jakub I. se tak uchyloval k řadě triků, jimiž si opatřoval peníze, jako byly poplatky (impositions), monopoly a další. V roce 1610 se Robert Cecil, hrabě ze Salisbury, pokusil racionalizovat parlamentní finanční zdroje v návrhu tzv. Velké smlouvy (Great Contract); Koruna by se za každoroční parlamentní dotaci ve výši 200 000 liber vzdala některých zastaralých daňových práv. Jednání obou stran však nakonec zkrachovala.
Jakubovo obcházení parlamentu ve finančních záležitostech, jež vyvolávalo bouře nevole, nelze srovnat s politikou Karla I. v době jeho osobní vlády. Dlouhý parlament označil později panovníkova opatření za nelegální; hlavní stížnosti se nevztahovaly k výši daní ani k tomu, že dopadaly z velké míry na zámožné; částky nebyly nijak vysoké ve srovnání s daněmi v kontinentální Evropě či v poměru k dávkám vybíraným v Anglii ve 40. a 50. letech. Daňové poplatníky pobuřovala jejich svévolnost a triky, s jejichž pomocí se král pokoušel obejít parlament. K finančním dávkám, jež Koruna vymáhala, patřily: tonnage and poundage, tzv. wardship, vymáhání peněz za nedostavení se ke králi ke každoročnímu pasování na rytíře, pokuty za pronikání do královských lesů, pokutování za rozšiřující se předměstí ve městech, vymáhání příjmů na odmokřování bažin, coat and conduct money a další. Nejnenáviděnějším opatřením bylo zavedení tzv. ship money, za jejíž neplacení byl odsouzen například John Hampden.
Karlova prestiž utrpěla i v zahraničně-politických záležitostech. Na počátku své vlády prohrál válku se Španělskem a s Francií a nepomohl svému švagrovi Fridrichu Falckému obnovit jeho državy; to od něj vyžadovali ve velké míře především puritáni. Karlově popularitě nepřispěla ani skutečnost, že se do roku 1635 v zahraničně-politických záležitostech orientoval na Španělsko, vůdčí katolickou mocnost ve třicetileté válce, s kterým sdílel fobii z protestantského spiknutí; v září 1631 zvítězil Gustav II. Adolf v bitvě u Breitenfeldu a požádal Karla I. o finanční a diplomatickou podporu; o tu ho prosila i jeho sestra Alžběta. Král by musel svolat parlament, což přispělo k tomu, že žádost Gustava Adolfa, jenž byl pro Angličany hrdinou, odmítl. V letech 1635-1637 však spolupracoval v zájmu staršího syna své sestry s Francií; aliance se rozpadla, protože kardinál Richelieau naslouchal po vypuknutí skotské rebelie se sympatiemi prosbách vzbouřenců o podporu.
Karel I. vyvolal rozhořčení rovněž nesmiřitelným zacházením s lidmi zodpovědnými za násilné chování v parlamentu v březnu 1629. Poradci králi radili, aby učinil gesto shovívavosti; Karel odmítl, protože je považoval za buřiče. V únoru 1630 byli hlavní viníci - John Elliot, Denzil Holles a Benjamin Valentine - odsouzeni k velké pokutě a vězení. Holles byl spolu s dalšími zadrženými Johnem Seldenem a Milesem Hobartem v roce 1631 propuštěn. Eliot ve vězení zůstal až do smrti v listopadu 1632; Valentine a Strode byli drženi v zajetí do roku 1640. Oba byli později zvoleni do Dlouhého parlamentu, jenž jim odhlasoval odškodnění; patřili k nejradikálnějším odpůrcům Koruny.
Nespokojenost s Karlovou vládou vyvrcholila po svolání Dlouhého parlamentu v roce 1640. Legislativci přijali do vypuknutí první občanské války řadu zákonů omezujících královu moc a prerogativy: Triennial Act (parlament se sejde alespoň jednou za tři roky i bez souhlasu krále), zákon znemožňující králi rozpustit parlament bez souhlasu sněmoven, zrušení tonnage and poundage a ship money, Impressment Bill (král bude sdílet zodpovědnost za armádu s králem), Militia Ordinance (podřízení milic parlamentu) a další. Za tyto požadavky přitom nebojovali jen puritánští politici, ale i tzv. konstituční roajalisté. Byly to především tyto kroky v sekulární sféře, které přivedly zemi k občanské válce. 
Velkou míru zodpovědnosti za vývoj, jenž směřoval k občanské válce, nese sám Karel I. Jsem přesvědčen, že kdyby na jeho místě stanul méně uvážlivý politik, ubíraly by se dějiny ostrovního státu jiným směrem. V roce 1625 nenasvědčovalo nic tomu, že by Anglie směřovala k tak dramatickým politickým změnám. Panovníkovo rozhodnutí vládnout bez parlamentu, jímž ignoroval anglickou nobilitu, a jeho podpora arminiánským novotám v náboženských záležitostech měly samy o sobě tragické důsledky; odcizovaly Koruně většinu anglické společnosti. Čím déle období osobní vlády trvalo, tím radikálnější byly nálady mezi představiteli tzv. “politického národa”. Navzdory tomu, že Koruna byla značně nepopulární, je možné, že by král situaci zvládl, kdyby nevstoupil, podle mého názoru zcela nesmyslně, do války se Skoty. 
Karel dokázal ustoupit, když se situace vyhrotila natolik, že mu již nic jiného nezbývalo. Nedokázal to však ve chvílích, kdy byly šance obou stran vyrovnané, ani tehdy, když bylo zřejmé, že se brzy ocitne v beznadějné pozici; jen málokdy byl nakloněn kompromisu. Podle mého soudu hřešil na to, že je jako panovník nedotknutelný. Parlamentariáni sice na svých požadavcích pevně trvali, ale přesto ke králi dlouho přistupovali jako k nedotknutelné osobě; dlouho si nedokázali představit správu země bez Koruny. Dějiny střetů Karla I. a parlamentu po roce 1640 kopírují donekonečna stejný vzor: král vyhrotí, jak je jeho zvykem, situaci do krajnosti, dostává však znovu a znovu novou šanci k dohodě. Ještě těsně před popravou (v roce 1648) si Cromwell nedokázal představit, že by krále vydal katu.

IV)
Hodnocení vývoje v Anglii po vypuknutí občanské války v roce 1642 zůstává předmětem sporů. Barry Reay si v úvahách o náboženské nonkonformitě v Anglii klade otázku, do jaké míry byla radikální ideologie sekt za občanské války důsledkem revolučního prostředí a do jaké míry pokračováním už existujících myšlenek a postojů. Problém, jenž nastoluje, lze vztáhnout nejen na záležitosti sekt, ale obecně na celé dvacetiletí; historici se ptají, zda vývoj v letech 1640-1660 nese stopy kontinuity či diskontinuity, zda šlo skutečně o “revoluci”. 
Mám za to, že občanská válka hrála roli urychlovače radikálních idejí v náboženské i v sekulární sféře, především v politickém vývoji. Parlamentariáni si v pozdějších letech dovolili formulovat požadavky, o kterých by je na počátku sporu s Korunou nenapadlo ani uvažovat. Poprava krále v roce 1649 a následné ustavení Commonwealthu, svolání Barebonesova parlamentu v roce 1653 způsobem, jenž zcela odporoval dosavadním konstitučním zvyklostem, zavedení protektorátu ve stejném roce – to vše bylo ve zřejmém rozporu s dosavadní konstitucí; podobně i církevní záležitosti byly spravovány ve zřejmém protikladu k dlouhodobému vývoji před rokem 1640. Předchozí argumenty hovoří pro diskontinuitu s tradicemi anglického státu. Konfliktní dvacetiletí je tak možné chápat jako “mezihru” v kontinuálním vývoji Anglie, jako skutečnou “revoluci” v jeho zvyklostech. 
Takové hodnocení by však bylo příliš jednostranné. Ukázalo se, že ideje, za něž se v letech 1640-1660 bojovalo, se v budoucím vývoji státu udržely. Za prvé, parlamentariáni prosadili po roce 1660 do anglické konstituce velké množství “revolučních” výdobytků; za druhé, navzdory perzekuci náboženských radikálů po roce 1660 se jejich pojetí religiozity stalo životaschopným, což potvrdil zákon o toleranci v roce 1689. Kontinuita dvacetiletí s budoucími dějinami je nesporná. 
Kromě toho, události “mezihry” svědčí v mnoha ohledech rovněž pro kontinuitu s předchozím vývojem. Většina těch, kteří zvedli na počátku 40. let zbraně, se tak rozhodla proto, aby králi zabránila porušovat svá politická a náboženská práva; panovník byl tím, kdo se snažil od roku 1629 řídit zemi v rozporu s tradicemi: obcházením parlamentu jako jedné z opor politické moci, zaváděním arminiánských novot v církvi atd. Ve 30. letech se mimoto pokusil zasáhnout do skotských náboženských tradic. Vzpoura Skotů a občanská válka byla ve své první fázi reakcí proti novátorství Karla I. Vůdčí parlamentariáni neusilovali na začátku občanské války o drastickou změnu konstituce, o republiku; ještě na počátku roku 1648 si většina z nich nepřála smrt panovníka. Stejně tak chtěli uchovat jednotnou národní Church of England; jen ji hodlali zbavit laudiánských novot. 
To, že jejich snaha ubránit svá práva způsobila nakonec tak velký průlom do tradic anglického státu, má řadu důvodů. Proces rozpadu jednotné Church of England, jenž byl důsledkem politického obchodu se Skoty v roce 1643 a zhroucení církevního dohledu nad farnostmi, je podrobně analyzován ve druhé kapitole diplomové práce. 		
Cesta k republice byla mnohem složitější; mám za to, že souvisela především s osobním selháním řady vůdčích politiků. Jestliže jsem hovořil výše o neústupnosti Karla I., která vyhrocovala politickou krizi, je nutno poznamenat, že nebyl sám. Již v roce 1643 přispěli k zostření situace Skotové, kteří nesmiřitelně trvali na souhlasu anglických parlamentariánů s presbyterianismem. Nepoučeni důsledky, jež jejich požadavek způsobil, uzavřeli v prosinci 1647 s králem smlouvu proti svým dřívějším spojencům; tím významně přispěli k rozpoutání druhé občanské války. V letech 1646-1647 vyvolali presbyteriánští politici krizi svým sporem s armádou, jež skončila vyhnáním presbyteriánských poslanců z parlamentu a zradikalizováním situace v armádě. 
Političtí presbyteriáni se dopustili v roce 1647 stejné chyby jako král; spoléhali příliš na svou zákonem zajištěnou nedotknutelnost. Stejně jako Karel I. počítal s tím, že parlamentariáni budou vždy respektovat konstitučně zakotvené právo panovníka, bez něhož nemohl být přijat žádný zákon, presbyteriáni nepředpokládali, že by se armáda nepodřídila dohledu a rozhodnutím parlamentu, jemuž podléhala. Zásadní chyby politických vůdců je možné vysvětlit snad jen nedostatkem zkušeností s komplikovanými “revolučními” okolnostmi, které neměly precedens.
	V nepřehledné politické realitě let 1640-1660 vítězili ti, na jejichž straně stáli vůdci, kteří se uměli ve složitých okolnostech orientovat a byli dostatečně pružní. Je otázkou, jak by se události vyvíjely, kdyby proti králi na straně parlamentu nestály dva skutečné politické talenty: John Pym a Oliver Cromwell. Pym zemřel v prosinci 1643, jeho přínos věci parlamentu byl i přes brzký odchod velký. Oliver Cromwell si v raných 40. letech jistě nemyslel, že se za protektorátu stane v jistém smyslu nástupcem Karla I., “králem ve všem, jen ne podle jména”. Cromwell si dlouho nedovedl představit v Anglii vládu bez panovníka. Ještě krátce před rozhodnutím o popravě nabídl Karlovi I. podmínky, za nichž mohl zůstat králem. Panovník odmítl z důvodů drastického omezení pravomocí Koruny. Teprve toto poslední odmítnutí přesvědčilo Cromwella pro “krvavou cestu”. Vývoj po roce 1649 stál a padal s Cromwellem; po jeho smrti se dosavadní politické zřízení zhroutilo a v roce 1660 došlo k restauraci Stuartovců na trůn. Chyběla politická osobnost, na které by se dala budoucnost protektorátu postavit. 
	Commonwealth, parlament svatých ani protektorát se s konstitučním vývojem před rokem 1649 neshodují. Občanská válka začala jako boj za kontinuitu s předchozím ústavním uspořádáním a po roce 1649 se s tradicemi anglického státu zcela rozešla. Takové řešení bylo z velké míry vynucené neochotou Karla I. k dohodě a málokdo si ho přál. Následujících jedenáct let bez krále bylo umožněno jen díky obrovské Cromwellově autoritě.

Kapitola druhá
Puritanismus, církev a stát 
od Alžběty I. Tudorovny do popravy Karla I. Stuarta

2. 1. Alžbětinská církev

	Náboženský život v Anglii od 16. století výrazně ovlivnila probíhající reformace. Ve 30. letech letech prosadil Jindřich VIII. v království protestantismus, čímž zbavil církev závislosti na papežství a podřídil ji přímo Koruně. Protestantský nástup pokračoval i za vlády jeho syna Eduarda VI. Po krátkém intermezzu, kdy se královna Marie Tudorovna pokusila znovu vrátit církev do pravomoci papeži, nastoupila na trůn Alžběta I. Anglie tak na počátku její vlády stála před otázkou, jakým směrem se bude ve druhé polovině 16. století v náboženských záležitostech ubírat. Alžběta zvolila podle očekávání protestantismus, čímž v mnoha ohledech rozhodla o specifickém vývoji ostrovního státu v dalších stoletích. 
Budoucnost alžbětinské církve formoval postoj k otázkám a problémům, jež lze rozčlenit do několika okruhů. Prvním byla záležitost církevního uspořádání, církevní vlády; otázka, kdo bude mít v církvi rozhodující slovo, jak budou vymezeny rozhodovací kompetence mezi královnou, duchovními a laiky, zda se Anglie bude ubírat cestou jednotné, národní církve, nebo cestou kongregační nezávislosti, separatismu, zda zůstane církví episkopální, nebo přijme za svůj presbyteriální model správy. Za druhé, odmítavé stanovisko ke katolicismu a papežství bylo charakteristické nejen pro alžbětinské období; setkáme se s ním v ještě intenzivnější podobě i za vlády Karla I. a za občanské války. Za třetí, požadavek radikálních protestantů na dokončení reformace, ať už ve formě liturgických a teologických sporů, nebo ve formě praktických návrhů na odstranění nedostatků v církvi podporou kázání a kazatelů nezávislých na obročí, a zrod fenoménu, pro který se ujal termín puritánské hnutí, vyvolávaly napětí ve všech složkách anglické společnosti. 
Boj o uspořádání alžbětinské církve se rozhořel již v roce 1559, kdy královna svolala svůj první parlament, jenž zasedal od konce ledna do začátku května. Významné postavení v Dolní sněmovně si zajistili protestanté, kteří se vraceli domů se zkušeností z exilu na kontinentě. Anglický exil nebyl jednotný – rozkol začal v roce 1554, kdy se exulanti ve Frankfurtu pod vedením Johna Knoxe rozhodli opustit “Modlitební knihu” (Prayer Book) a nahradit ji “Ženevskou knihou bohoslužeb” (Genevan Service Book), čímž se otevřeně přihlásili ke kalvinismu. Díky neúnavnému úsilí Richarda Coxe a Thomase Cranmera získala v následujících letech v anglickém církevním exilu převahu umírněná strana, která prosazovala Eduardovy Modlitební knihy, a tím i jedinečný charakter anglické reformace. Jiným problémem budoucího církevního uspořádání byl rychlý růst kongregační nezávislosti, jenž se projevoval v letech 1553-1558 v “podzemních” církvích v Anglii i v exilu a který do budoucna problematizoval kněžskou dominanci. Britská historička Claire Crossová v této souvislosti poznamenává: “ … i když hádky mezi exilem v Ženevě a dalšími anglickými církvemi v zahraničí byly intenzivní, tyto soupeřící frakce se sobě podobaly ve svém náboženském životě a cílech více než většině protestantů, jež zůstali v Anglii a přizpůsobili se za Marie”.
Neúspěch ženevských radikálů se přesto projevil, protože jejich zástupci v prvním alžbětinském parlamentu chyběli; rozhodující roli v jednání sněmovny tak zastávali laičtí představitelé umírněných exilových církví, kteří do té doby žili v dalších švýcarských a německých městech. Vůdčí úlohu protestantské skupiny v Dolní sněmovně převzali sir Francis Knollys a sir Anthony Cooke; v únoru 1559 Cooke rovněž naléhal na přijetí upravené formy druhé Eduardovy Modlitební knihy.
Budoucí náboženské uspořádání však nebylo závislé jen na vůli parlamentu, ale z velké míry i na postoji královny. Alžběta nenechávala od počátku vlády nikoho na pochybách, že chce mít náboženské a církevní záležitosti pevně pod kontrolou. V lednu 1559 předložil William Cecil na zasedání parlamentu návrhy zákonů, které obnovovaly královský supremát nad církví (Act of Supremacy).
Spory mezi královnou a představiteli protestantské strany v parlamentu vypukly v otázce formulování budoucího náboženského uspořádání. Protestanté navrhovali “očištěnou verzi” Eduardovy Druhé knihy modliteb z roku 1552, zatímco královna se klonila k relativně konzervativní Eduardově První knize modliteb z roku 1549. Jádro konfliktu mezi stranou královny a anglikánských reformátorů a stranou radikálnějších představitelů exilových protestantských církví spočívalo v tom, jaký postoj zaujmout ke katolické církvi, tradici a liturgii. Anglikánští reformátoři vycházeli z předpokladu, že římská církev je navzdory své zkaženosti v bodech učení a disciplíny “pravou církví”. Budoucí církevní uspořádání nahlíželi jako kompromis mezi Římem a Ženevou, jenž se v praxi projeví směsicí protestantské doktríny a katolických ceremonií. Alžběta I., která se vnitřně přikláněla ke konzervativnímu proudu, měla na počátku vlády i politické důvody proč se zcela nerozejít s katolickou tradicí. K opatrnosti v náboženských otázkách ji nutila vnitropolitická i zahraničněpolitická situace. 
Tzv. alžbětinské církevní uspořádání (Elizabethan settlement) bylo logicky kompromisem. Zákon o jednotě (Act of Uniformity) uvedl do života novou Knihu modliteb (Book of Common Prayer), jejímž vzorem byla Druhá Eduardova kniha modliteb. Jejím obsahem však byly i nové klauzule, které například dovolovaly více než jen symbolický výklad svátostí při bohoslužebném přijímání. Kromě toho předepisovaly duchovním oblékat roucha, jež nosili v druhém roce vlády Eduarda VI. Církevní uspořádání bylo dokončeno v roce 1563, kdy Synod (Convocation) schválil 39 článků – církevní vyznání víry, ačkoli Alžběta až do roku 1571 bránila parlamentu udělit mu zákonnou autoritu.
Úsilí královny směřovalo ke kontrole církve a náboženských záležitostí prostřednictvím biskupů; anglikánská církev (Church of England) měla erastiánský charakter. Nelze však přehlédnout ani velký vliv laiků; ten se projevoval především v Dolní sněmovně parlamentu, ale také ve dvorských kruzích. Alžběta nemohla v žádném případě spoléhat na to, že by se představitelé světského i duchovního stavu bezvýhradně podřídili její moci; a to tím spíš, že mnozí radikálněji naladění duchovní úzce spolupracovali s laickými pány, kteří byli podobného smýšlení. Královna musela přistoupit k mnoha kompromisům; nutila ji k tomu i skutečnost, že po schválení Act of Supremacy a Act of Uniformity odmítli - až na jednu výjimku - všichni biskupové a velká část vyššího duchovenstva z doby Mariiny vlády přísahat na královskou supremaci v církvi. Alžběta neměla jinou možnost než se obrátit na přesvědčené exilové protestanty, které pověřila biskupskou zodpovědností v diecezích, čímž nasměrovala církev k takové formě protestantismu, jež zcela neodpovídala jejím konzervativním představám. 
Přes řadu ústupků, k nimž byla královna přinucena, se jí dařilo podřídit si biskupy; rozhodující roli v tom hrály majetkové poměry a finanční zdroje církve. Většina alžbětinských biskupů se stávala stále více závislá na obročí vyvlastněných do světských rukou, někteří byli dokonce odkázáni na příjmy z církevních daní. Ačkoli královna sama vyvlastnila velké množství církevního bohatství, pokusila se tuto praxi omezit zákazem pronájmu církevního vlastnictví laikům. Po roce 1559 měla dovoleno získávat zisk z církevního majetku pouze Koruna. Bezohledné olupování církve laickými pány skončilo.
Královna z důvodů snazší kontroly odmítla také reformu zastaralé, nefunkční organizace církve. Církev byla rozdělena do dvou provincií – Canterbury a Yorku. Přetrvával nesoulad mezi velikostí jednotlivých diecezí – například Lincoln a York zůstávaly obrovské,  bohatě zajištěné a pod dohledem jednoho muže, Rochester a Bristol malé a chudé. Podobný nesoulad lze pozorovat i mezi jednotlivými farnostmi; například York měl třicet farností, zatímco rychle rostoucí Leeds jen jednu. Nepořádky bránily zabezpečit duchovní dostatečně po finanční stránce; důsledkem nesrovnalostí bylo mnohoobročnictví, časté absence duchovních ve svých farnostech, a tím i nespokojenost řady laiků, jejichž duchovní potřeby nebyly uspokojeny.
Nářky nad stavem církve povzbuzovaly laické “zbožné pány” (godly) k aktivitě. Role ženevských protestantů oddaných kalvinismu postupně vzrůstala; nejprve využili vakua po propuštění Mariiných biskupů – nahrazení opuštěných diecezí novými biskupy trvalo někde více než rok, jinde více než dva roky. “Zbožní” se chopili příležitosti a učinili kroky k podpoře “věci reformace”. U dvora našli mnoho podporovatelů, mezi nimiž vynikal především Robert Dudley, hrabě z Leicesteru, který si brzy vybudoval pověst ochránce protestantů. K protestantismu tíhl i William Cecil, lord strážce tajné pečeti Nicholas Bacon a Francis Walsingham. K významným mužům podporujícím kalvinismus patřili také Ambrose Dudley, hrabě z Warwicku, Francis Russell, druhý hrabě z Bedfordu a Henry Hastings, hrabě z Huntingdonu. O síle této skupiny svědčilo například povýšení Williama Whittinghama, významného duchovního, jenž se vrátil z ženevského exilu, na vlivný post durhamského děkanství.
Nejvýznamnější formu podpory “věci reformace” představovalo zřizování tzv. lektorátů (lectureship). Pro kalvínské “zbožné” mělo kázání “Božího slova” od počátku ústřední postavení v jejich bohoslužbě a duchovním životě. Anglikánská církev nedokázala zajistit dostatečné množství kazatelů, o jejich kvalitě ani nemluvě. Mnohé farnosti neměly vlastního faráře, duchovního; tam, kde faráři působili, většinou neměli patřičnou kvalifikaci ani schopnosti kázat. Lektoráty byly kazatelské posty, financované a vytvářené z dobrovolných příspěvků laiků; kazatelé (lecturers) existenčně nezáviseli na církevních obročích a oficiální struktuře církve. Nepřekvapuje, že přispěvatelé chtěli utratit své peníze za kazatele, jejichž kázání schvalovali; lektoři se tak stávali závislými na vůli kongregace. Myšlenka, že by služebníka měla volit kongregace, podkopávala hierarchický princip a patronátní systém. Důvody tohoto posunu byly také ekonomické; pramenily z neúspěchu farního systému poskytnout náležitou odměnu duchovním v době, kdy bohatí obchodníci mohli svými penězi podporovat ty, jejichž náboženské představy odpovídaly jejich přesvědčení. Bouřlivý rozvoj lektorátů zažívala především některá velká anglická města jako Londýn, Coventry, Ipswich, Colchester, Leicester a další. Úspěšná činnost lektorátů, které byly ve velké míře svázány s kalvínskými “zbožnými”, marginalizovala roli obročního kněžstva a byla trnem v oku církevní hierarchii.
Noví biskupové jmenovaní Alžbětou narazili po obsazení svých diecezí na neochotu laiků podřídit se nezpochybnitelně kněžskému vedení. Zvláště v Londýně čelil biskup Edmund Grindal členům protestantských kongregací, jež se nechtěli vzdát nezávislosti, na kterou si zvykli za vlády Marie. Podobné problémy měl Matthew Parker v Kentu, zatímco v Coventry and Lichfieldu a v Norwichi se Thomas Bentham a John Parkhurst pokoušeli s laiky spolupracovat. Jiní biskupové, jako například John Jewel, měli největší problémy s konzervativním katolicismem. Biskup ze Salisbury si stěžoval na sílu pověrčivosti, včetně čarodějnictví.
Nepřizpůsobiví “zbožní” kalvínští radikálové a stále ještě dosti početní “pověrčiví” katolíci nutili oficiální struktury anglikánské církve a Alžbětu I. přemýšlet o prostředcích k vynucení konformity. Biskupové spoléhali zvláště na starobylé  církevní soudy (ecclesiastical courts). Církev disponovala 250 církevními soudy, do jejichž pravomoci náleželo řešení takových přestupků, jako byly cizoložství, incest, opilství, klení, sprosté vtipy, lichva, schizma, narušení církevní bohoslužby a hrubé a neukázněné chování v kostele, obhajování papežských a klamných doktrín, nepřijímání svátostí o Velikonocích, svatokupectví, hereze či porušování sabatu. Do jejich pravomoci spadaly i majetkové záležitosti; jednalo se o problematiku desátků, o soudní potvrzování závěti, výživného, zabavení majetku a živobytí lidem, sesazování duchovních z doživotních hodností, pokuty za pohrdání, stíhání pro dluhy, nepovolené lékařské praktiky a manželské spory. Slabost tradičních církevních soudů vynutit konformitu byla dána jejich těžkopádností, korupcí a zastaralou procedurou, která umožňovala najít obžalovaným řadu skulin; tresty měly často středověkou katolickou formu veřejného pokání.
V roce 1559 dostali biskupové do rukou nový, účinný soudní nástroj pro centralizaci a zavádění náboženské uniformity – dva soudy vysoké komise (Courts of High Commission) pro provincie v Canterbury a Yorku; ty mohly být doplněny místními, většinou dočasnými soudy pro jednotlivé dieceze. Soudy vysoké komise měly pravomoc uvěznit a pokutovat provinilce; jejich prostřednictvím vzrůstala šance královniných zmocněnců přinutit ke konformitě i sociálně vysoko postavené rekusanty. Proti rozhodnutí soudů vysoké komise nebylo odvolání; do jejich kompetence spadalo vynucování cenzury; dále mohly vetovat rozhodnutí každého majitele tiskárny. Spojené úsilí soudů vysoké komise a Hvězdné komory (Star Chamber), jež rozhodovala zejména o politických přestupcích, přinášelo výsledky. Současníci se shodovali, že metody Courts of High Commission byly srovnatelné se španělskou inkvizicí. Nové soudy představovaly mocnou zbraň hlavně v rukou královny; Alžběta kontrolovala všechna jmenování do komise, a kněžím tak zůstávala jen minimální svoboda jednat v rozporu s její vůlí. K tradičním prostředkům vynucování patřily také exkomunikace a přísahy z moci úřední (ex officio).
Představy Alžběty I. o budoucnosti církve se radikálně lišily od názorů kalvínských “zbožných”, jejichž vliv v Anglii stoupal; ale často i od jejích biskupů. První spor mezi královnou a jejími duchovními se týkal Alžbětina přání, aby si anglikánská církev uchovala “katolickou podobu”. Biskupové John Jewell a Edwin Sandys vážně uvažovali o rezignaci, když se zdálo, že Alžběta nařídí obnovu krucifixů (1566). Královna ale protentokrát na naléhání duchovních ustoupila. 
V letech 1565-1566 vypukla prudká roztržka. Alžběta si na arcibiskupovi z Canterbury Matthewovi Parkerovi vynutila vydání Knihy sdělení (Book of Advertisement, 1566), která ukládala pevná pravidla pro vedení veřejných bohoslužeb. Spor se týkal v prvé řadě nošení liturgických rouch, jejichž používání nařizoval článek v Zákonu o uniformitě; od roku 1559 mu předcházela ostrá kampaň “zbožných”. Puritánská kampaň se postupně rozrůstala na všechno, co byť i vzdáleně mohlo připomínat pozůstatky papeženectví – užívání varhan v kostelech, prstenů při manželské ceremonii, znamení kříže při křtu, poklekání při přijímání, nadměrné používání svátků. O síle propagátorů svědčí skutečnost, že petice z roku 1563, v které požadovali omezit používání rouch, byla v Synodu odmítnuta o jediný hlas. Mezitím v církvi převážily velké nepořádky. V některých farnostech byla Kniha společných modliteb přísně dodržována, jinde omezována; mnozí služebníci celebrovali přijímání svátostí v rochetě, jiní bez ní, někteří užívali při stolování pohár, další běžný šálek, někdo dělal při křtu znamení kříže, někdo nikoli atd. Nejednotu v liturgii respektovala i skupina biskupů, mezi nimi Grindal, Jewell, Sandys, Horn, Pilkington a Parkhurst, jež otevřeně sympatizovali s mnoha puritánskými požadavky.
Vydání Book of Advertisement a její prosazování vyvolalo ostré protesty v řadě farností, nejsilnější v Londýně a na univerzitách v Oxfordu a Cambridgi. Řada kněžích se rozhodla opustit duchovní službu, než aby se přizpůsobili nařízením; jejich počet však nebyl tak vysoký, jak se Parker obával. Dokonce i Tajná rada byla ve svých sympatiích rozdělena; William Cecil stál v opozici vůči arcibiskupovi. Jednalo se o první střet mezi zastánci konzervativního proudu v církvi a představiteli rodícího se puritánského hnutí. Vítězství královny a arcibiskupa Parkera nebylo důvodem k radosti; většina “zbožných” se podvolila jen naoko, otevřeně novými nařízeními pohrdala a odmítala se podřídit autoritě arcibiskupa. Pacifikace a konformita “zbožných” byla jen dočasná.
Všichni se však nepodrobili; v roce 1567 objevili Grindalovi vyslanci v Londýně první protestantskou separatistickou kongregaci, která se tajně scházela k bohoslužbám v Plumber’s Hall. Shromáždění bylo rozpuštěno, mnozí jeho členové uvězněni; navzdory nebezpečí však pátrající úředníci našli v roce 1568 jiné separatistické společenství scházející se k bohoslužbám v domě zlatníka v St. Martin’s ve Fields. V roce 1571 rozšiřovala kongregace vedená Richardem Fitzem prohlášení, jež ospravedlňovalo oddělení od státní církve. Claire Crossová soudí, že záměrem těchto společenství nebylo “vytvořit trvale se scházející nezávislou církev svatých; spíše usilovali o dočasné oddělení do doby, než se národní církev očistí od všech stop papežství … Jejich kroky ukazují více na hloubku protestantského přesvědčení Londýňanů než na promyšlenou úvahu o povaze církve.”
Nespokojenost s vynucováním konformity v liturgických záležitostech prováděná biskupy rostla i v řadách duchovních, kteří byli přesvědčeni o nutnosti zachovat jednotu církve. Puritáni vedení dr. Thomasem Cartwrightem, profesorem teologie na Lady Margaret College v Cambridgi, přišli s myšlenkou vytvoření základů alternativní národní církve. Ve slavné přednášce v Cambridgi v roce 1570 požadoval Cartwright zrušení episkopální organizace a ustavení presbyteriální církevní správy. Tento nárok opíral o Písmo (Skutky Apoštolů), podle kterého budoval systém kongregací pod vedením pastorů, starších (elders) a diakonů, nad nimiž měla stát oblastní shromáždění (assemblies nebo classes), tvořená zástupci místních kongregací; na vrcholu hierarchického žebříčku se měly střídat oblastní a národní synody. Presbyteriální systém byl v rozporu se supremátem Koruny a zbavoval Alžbětu vlivu na církev. Namísto diecezních biskupů jmenovaných přímo královnou by církev byla spravována duchovními, vybranými kongregacemi prostřednictvím místních a provinčních rad; konečnou autoritu měl mít národní synod. Alžběta ihned pochopila, že presbyterianismus není pro monarchii výhodný.
Cartwrightovy myšlenky se rychle rozšířily za hranice Cambridge; požadavek na ustavení presbyteriánské církve se stal přesvědčením většiny puritánů. Po útěku Cartwrighta na kontinent v roce 1574 převzal roli vůdce radikálů mladý londýnský duchovní John Field, který se podílel na sepsání první i druhé Výtky parlamentu (Admonition to Parliament) v letech 1571 a 1572. Obě petice nabyly mezi puritány takové obliby, že se biskupové, mnozí z nich dosud sympatizující s nonkonformisty ve věci nošení rouch, cítili ohroženi. Vzestup puritánů byl patrný i v Dolní sněmovně, jež se pokusila zasahovat do náboženských záležitostí země. Parlamentní kampaň v roce 1571 vyvrcholila návrhem zákona o reformě Knihy společných modliteb, kterou v Dolní sněmovně předložil Walter Strickland. 
Pokus parlamentu ovlivňovat náboženský vývoj země skončil ústavní krizí. Pro královnu byla intervence Dolní sněmovny v církevních záležitostech stejně nepřípustná, jako kdyby Convocation zasahoval do světské vlády země; prostřednictvím parlamentu vládla státu, prostřednictvím Convocation církvi. Strickland byl předvolán před Tajnou radu a bylo mu zakázáno návrh zákona předložit. O rok později dala královna na vědomí, že od této chvíle parlament nepřijme žádný zákon týkající se náboženství, aniž by ho předtím nezvážilo a nedoporučilo duchovenstvo. Puritáni pochopili, že naděje na církevní reformu prostřednictvím parlamentu není reálná. Soustředěné úsilí Alžběty a biskupů nakonec rozbilo presbyteriánské hnutí v zárodku.
Významnou příčinou neúspěchu presbyteriánského hnutí byly vzrůstající hysterie a lidový strach z katolicismu, z čehož se odvíjela neochota zbožných rozštěpit jednotu církve v době oživení útočného chování katolíků. V prvních letech Alžbětiny vlády se zdálo, že se “katolický problém” vyřeší sám od sebe. Zbylí katoličtí biskupové se chovali k protestantům přátelsky; zdálo se, že je jen otázkou času, kdy vymře stará generace katolíků, a angličtí poddaní se spojí v jedné národní protestantské církvi. Tento sen se rozplynul po útěku skotské královny Marie Stuartovny do Anglie, po povstání severních hrabat na podzim 1569 a po papežské exkomunikaci Alžběty v roce 1570. Nedůvěru vůči katolíkům posiloval i vývoj na kontinentě, především ve Francii; Bartolomějský masakr vyvolával paniku po celé Evropě. Angličané hleděli s obavami i na události ve Španělsku; na boj madridské vlády s nizozemskými provinciemi. Zbožným protestantům se situace v Evropě jevila jako rozhodující střet mezi silami katolického “antikrista” a zástupci “pravého náboženství”. Obávali se, že se Anglie stane jeho součástí. 
Zvýšená aktivita katolicismu a papežství v samotné Anglii takovým představám nahrávala. V 70. a 80. letech o sobě dávala vědět militantní katolická menšina vedená exulanty Robertem Parsonsem a Williamem Allenem, jenž na konci 60. let založil seminář v Douai, ve kterém připravoval kněží pro misii v Anglii. Allen vyzýval své studenty, aby usilovali o mučednictví. V roce 1574 byli vysláni do Anglie první čtyři kněží; do roku 1580 působilo v zemi kolem sta absolventů semináře. V roce 1577 zakusil první z kněží mučednickou smrt pověšením, topením a čtvrcením. V roce 1580 přijeli do Anglie první jezuité; jejich příjezd doprovázely přípravy na válku se Španělskem, v době, kdy strach z katolíků vyvolával hysterii.
Tato skutečnost se odrazila v řadě legislativních opatření. Od roku 1571 přijal parlament několik protikatolických zákonů, na jejichž základě bylo v letech 1570-1603 odsouzeno k smrti pro víru skoro 200 katolických duchovních a laiků. Katoličtí kněží navzdory tomu přicházeli do Anglie i nadále; v letech 1580-1585 se jejich počet odhadoval na 180 osob. V roce 1585 reagovala vláda na úspěch katolické mise zavedením nejtvrdšího zákona proti jezuitům, seminárním kněžím a jiným neposlušným osobám, jenž vyháněl ze země pod trestem smrti všechny katolické duchovní, kteří zde byli ordinováni od nástupu Alžběty na trůn. Od 80. let se v Anglii pod vlivem katolického laictva prosazoval loajální postoj římských katolíků vůči Koruně. Střet zájmů mezi věrností papeži a loajalitou královně řešili katolíci na základě teorie, podle níž zůstávali věrni “svatému otci” ve všech věcech duchovních, království ve všech věcech sekulárních.
V 70. a na začátku 80. let dostalo puritánské hnutí nový impulz. Významně k tomu přispěl nový arcibiskup z Canterbury Edmund Grindal, kterého král jmenoval po smrti Matthewa Parkera v roce 1575. Arcibiskup usiloval o udržení radikálních puritánů uvnitř národní církve a o sjednocení rozdělených anglických protestantů. Praktickými reformami - vynucováním vzdělání duchovních, dohledem nad morálkou kněží i laiků, ukončením zjevných zlořádů v církvi, tlakem na vytvoření společné protestantské fronty proti Římu – získal respekt sobě i úřadu. Strach z nástupu katolicismu a Grindalovy reformy pomáhaly většině puritánů smířit se s národní anglikánskou církví a opustit myšlenky na vytvoření presbyteriální církve.
Puritánské aktivity se shodovaly se záměry arcibiskupovy nápravy; tzv. cvičení (exercises) a prorokování (prophesyings) podporovala učenost a morální kvalitu členů církve. Činnost “zbožných” vyvolávala nelibost Alžběty, jež se obávala, že jejich shromáždění mohou sloužit ke kritice existujícího ritu, ceremonií i církevního uspořádání. Grindal vydal v roce 1576 na naléhání královny pravidla pro pořádání duchovních cvičení. Nepříliš přísná omezení Alžbětu neuspokojila; v roce 1577 Grindalovi nařídila, aby učinil okamžitá opatření, která by puritánská shromáždění zastavila; dále měl předložit seznam těch, jež se nepodřídí k exemplárnímu potrestání. Edmund Grindal odmítl nařízení vykonat s poukazem na to, že podléhá vyšší moci. Proto byl zbaven úřadu a suspendován; do smrti roku 1583 mohl vykonávat jen duchovní funkce úřadu.
  Kroky k zastavení prophesyings a omezení protestantských kázání podniknuté biskupy v jižních provinciích v době Grindalovy supenze vyvolaly nový “výbuch separatismu”. V roce 1581 se v Norwichi kolem Roberta Browna a Roberta Harrisona zformovala skupina, která se vědomě oddělila od anglikánské církve. Před odchodem kongregace do emigrace v Nizozemí formuloval Browne ve svých pojednáních A Treatise of Reformation without tarrying for Any a A book which showeth the life and manners of all true Christians základy nového systému církevní správy, tzv. kongregacionalismu. Církevní obce (gathered churches) “svatých” se ustavovaly dobrovolným rozhodnutím svých členů, většinou na základě dohody (covenant), byly zcela autonomní, nezávislé na jakékoli vyšší řídící složce, oddělené od státu.
Po smrti Edmunda Grindala v roce 1583 nalezla královna v novém arcibiskupovi Johnu Whitgiftovi rozhodného a důsledného oponenta nonkonformity. Nový vůdce anglikánské církve formuloval v roce svého zvolení tři body, s nimiž muselo duchovenstvo bezvýhradně souhlasit: uznat královský supremát, 39 článků schválených v roce 1562 v Convocation a v roce 1571 v parlamentu a přísahat, že Book of Common Prayer neobsahuje nic v rozporu s Božím slovem. Zvláště třetí požadavek byl pro mnohé puritány nepřijatelný; přibližně 200 duchovních bylo suspendováno. Metody, kterými Whitgift vynucoval poslušnost, přinesly ovoce; všechny projevy nonkonformity byly za jeho řízení církve potlačeny v zárodku. I přes jeho mimořádné úsilí však rostl počet těch, jež se anglikánské církvi vzdalovali; myšlenky puritánů se arcibiskupovi nepodařilo ze společnosti vymýtit.
Prvním vážným projevem nonkonformity, s kterým se musel Whitgift vypořádat, bylo oživení tzv. klasického presbyteriánského hnutí. Jeho organizátor John Field se domníval, že arcibiskupova náboženská netolerance zaručí hnutí “nové posily”. Ačkoli se dobrovolná sdružení presbyteriánských duchovních objevila téměř po celé Anglii, historici v minulosti jejich rozsah a význam přeceňovali. Field se pokoušel koordinovat činnost z Londýna; v různých částech Anglie se scházeli stejně smýšlející duchovní na místních shromážděních, jež nazývali classes (na nich chyběli laičtí starší, na nichž byl presbyteriánský systém plně závislý). Krajské synody byly tajnými setkáními podle ženevského vzoru, na kterých se setkávali duchovní, kteří se podřizovali Traversově Knize disciplíny (Book of Discipline). Kongregace volily své služebníky a svěřovaly jim prostřednictvím synodu biskupské svěcení. Slabostí hnutí byla jeho dobrovolnost; nikdo nemohl donutit člena synodu respektovat usnesení shromáždění, pokud si to nepřál. Pokus o oživení presbyterianismu v Anglii ztroskotal po smrti Johna Fielda v roce 1588; v témže roce zemřel i Whitgiftův nesmiřitelný oponent Leicester. Arcibiskup této skutečnosti využil a obžaloval Cartwrighta (do Anglie se vrátil v roce 1585) a řadu presbyteriánských prominentů před soudem vysoké komise a Hvězdnou komorou; obvinění z buřičských aktivit ohrožovala jejich život. Cartwright a jeho společníci neměli jinou možnost než se podvolit.
V 80. a 90. letech pokračovali v separatistické tradici Henry Barrow a John Greenwood, kteří trvali na okamžité reformaci kongregací a oddělení “zbožných” od “bezbožných”. Jejich úspěch spočíval i v entuziasmu, horlivosti a emocionálním důrazu, jenž byl pro mnoho lidí přitažlivý; anglikanismus a presbyterianismus, které byly formálnější, nemohly v tomto směru konkurovat. Veřejná obžaloba Říma dosahovala zápalu a intenzity židovských “proroků”. Roku 1587 byli Barrow a Greenwood odsouzeni, ale i z vězení pokračovali ve své kampani. Po razii na separatistickou kongregaci v Islingtonu získali vyšetřovatelé při výsleších dostatek informací k obvinění, na jejichž základě odsoudili Barrowa a Greenwooda k trestu smrti. Kongregace se nerozpadla; roku 1595 ale pod vedením Francise Johnsona odešla většina členů do exilu v Nizozemí.
Nejostřejší útok na hierarchii anglikánské církve v 80. letech se projevil v anonymních traktátech podepisovaných Martin Marprelate. První pamflet adresovaný synodu přitáhl pozornost veřejnosti oplzlým humorem útočícím na biskupy. Postupně se objevilo sedm anonymních traktátů podepsaných Martinovým jménem. Vláda a biskupové zahájili vyšetřování, které mělo odhalit identitu autora. Na Vánoce 1589 byla objevena tajná tiskárna a současně byli určeni dva hlavní viníci – John Penry a Job Throgmorton. První z nich unikl na čas do Skotska, ale po návratu do Anglie byl popraven; Throgmorton byl z nejasných důvodů osvobozen.
V 90. letech represe vůči nonkonformistům vyvrcholily. Vedle Whitgifta hrál v potlačování puritánů významnou roli budoucí arcibiskup Richard Bancroft. Přísnost zákona pocítil například údajný martinista John Udall, jenž zemřel ve vězení dříve, než mohl být popraven; v roce 1592 byli odsouzeni k trestu smrti Coppinger, Artkington a Hacket. Vyvrcholením opatření proti těm, kteří se nehodlali přizpůsobit, bylo přijetí drakonického zákona proti tajným shromážděním (Conventical Act); zákon trestal ty, jež se zatvrzele odmítali účastnit bohoslužeb v anglikánských kostelech, nebo se shromažďovali k tajným bohoslužbám.
Do pozdních let Alžbětiny vlády se zdálo, že spory týkající se organizačního uspořádání církve jsou vážnější než rozepře ohledně učení, doktríny. V 80. a 90. letech 16. století se v Anglii poprvé dostávala do popředí teologická polemika, která hrála až do roku 1660 významnou roli nejen v puritánském hnutí, ale i v církevních,  politických a zahraničně-politických záležitostech země. Nejpalčivějším teologickým problémem doby se stalo učení o spasení (soteriologie). Zlom v dosavadním vnímání anglických duchovních a teologů přineslo učení o dvojí predestinaci (doctrine of double predestination), formulované v Ženevě nástupcem Jana Kalvína Theodorem Bezou. Angličtí protestanté do té doby spolu se svými reformátory Johnem Hooperem, Hughem Latimerem a Johnem Jewelem věřili, že Bůh předurčil “vyvolené” ke spáse; odmítali však, že by předem určil “bezbožné” k zatracení. Dále věřili, že Kristus zemřel za celé lidstvo, nejen za “vyvolené”. Záchrana byla dosažitelná pro všechny; “bezbožným” ve spasení bránily vědomé hříchy. Podle Bezovy doktríny o dvojí predestinaci byli “zavržení” předurčeni k zatracení ne méně než vyvolení ke spáse.
Bezovo učení našlo široký ohlas mezi alžbětinskými intelektuálními duchovními, zvláště na univerzitách, kde se vysoký kalvinismus (High Calvinism) stal mocnou silou. V anglikánské církvi existovalo široké množství názorů na problémové body učení, jako byla svobodná vůle, svobodná milost, predestinace; teologická váha uvnitř církevního zřízení se postupně přesunovala ke kalvinismu, jak byl formulován Ženevou. Dokladem toho může být reakce arcibiskupa Whitgifta na dva útoky, jež směřovaly proti predestinačnímu učení v 80. a 90. letech. V roce 1584 vystoupil proti doktríně duchovní Samuel Harsnett ve slavném kázání u Pavlova kříže (Paul’s Cross); Whitgift ho ostře kritizoval a zakázal mu do budoucna na toto téma kázat. Trvalejší útok na populární učení se rozvinul o deset let později v Cambridgi – vedli ho hugenotský uprchlík Peter Baro a duchovní William Barret. Jejich myšlenky se rychle rozšířily za hranice univerzity; to přimělo Whitgifta k vydání tzv. Lambeth Articles, které vyjadřovaly názor anglikánské církve na soteriologický spor. Královna ale články podporující predestinační učení neschválila; svému arcibiskupovi vytýkala, že si troufl vyjadřovat k bodům učení církve ze své autority, ačkoli hlavou církve byla ona.

2. 2. Jakobitská církev

Na přelomu 16. a 17. století byla podle mnoha historiků anglikánská církev díky Whitgiftově působení v lepším stavu než v předchozích letech. Římští katolíci tvořili jen malé procento anglické populace, jež se navíc vzdalo angažovanosti v politických záležitostech. Puritánská aktivita sice nepolevovala, ale i “zbožní” zaznamenali v 90. letech ústup ze svých pozic. Důvody nelze hledat jen ve Whitgiftově represivní politice. Britský historik Godfrey Davies zdůvodňuje puritánský pokles třemi argumenty. Za prvé, vyrůstala nová škola teologů (mezi nejvlivnější patřili Lancelot Andrewes a Richard Hooker), kteří nechápali spisy Luthera či Kalvína jako “poslední odvolací soud”, ale opírali se také o autoritu Bible a patristické literatury. Poskytovali učený a odůvodněný základ pro teologickou pozici anglikánské církve jako via media mezi Římem a Ženevou. Za druhé, puritanismus šel proti relativně tolerantnímu duchu doby Williamema Shakespeara. Za třetí, převážil oficiální pohled, že církev a stát jsou od sebe neoddělitelné; útočit na církev znamenalo nevyhnutelně atakovat Korunu. 
Úspěchy anglikánské církve v potlačování puritanismu nelze přeceňovat; “zbožní” pokračovali v úsilí o reformu církve v době Whitgiftova a Bancroftova tažení za konformitu. Za protestantským vzestupem po nástupu Jakuba I. na trůn v roce 1603 stála především spolupráce zbožných duchovních a laiků na místní úrovni. Po Whitgiftově smrti v roce 1604 jeho nástupce Richard Bancroft nedokázal puritánské iniciativě čelit. Aktivita “zbožných” směřovala k potírání nedostatků a nepořádků, s nimiž se v církvi setkávali. Byli nespokojeni především s chudobou duchovních, která vedla k mnohoobročnictví a časté absenci kněží ve farnostech, kritizovali jejich nevzdělanost a neschopnost poskytovat kvalitní kázání, vystupovali proti lajdáctví a častým případům cizoložství. 
Četné nepořádky vycházely z rozložení finančních zdrojů a jejich distribuce. Současníci se lišili v názoru, kdo je viníkem tohoto stavu. Laici přičítali zodpovědnost vyššímu duchovenstvu a církevní hierarchii; obviňovali je, že šidí nižší služebníky církve. Duchovní měli za to, že problém spočívá v držbě církevního majetku (impropriations) v rukou laiků; vyčítali jim, že desátky z vyvlastněného církevního majetku jdou do jejich kapes. Laici soudili, že by se problém vyřešil, kdyby biskupové a katedrální duchovenstvo nedisponovali “nezaslouženým” bohatstvím. Duchovní navrhovali, aby laičtí statkáři vrátili desátky z vyvlastněného církevního majetku církvi. Jakub I. ale pokračoval v politice Alžběty I. a radikální restrukturalizaci církve odmítl. 
	Zbožní laici si brzy uvědomili, že zlepšení farní služby závisí na jejich úsilí. Měli dvě možnosti jak svého cíle dosáhnout. Za prvé mohli neoficiálně navýšit příjem rektorů (farář požívající plné prebendy) či vikářů (zástupce faráře). Druhou možností bylo vytvořit a financovat nové duchovní pozice nezávislé na farním obročí, například lektoráty. Puritánští laici štědře podporovali horlivé zbožné duchovní, jež se angažovali ve věci “reformace”; platili služebníky, kteří odpovídali jejich záměrům, určovali cíle a podmínky, za nichž kazatelé vykonávali svou práci. Jejich rostoucí vliv dále oslaboval církevní hierarchii. Je nepochybné, že “ekonomická síla zbožného laictva byla hlavní příčinou, proč se Whitgiftovi nepodařilo zavést rigidní protestantskou uniformitu po celé zemi”. Jiným důsledkem slabosti duchovenstva vůči laikům byla skutečnost, že “takto [financováním duchovních laiky – pozn. S. T.] se bez podpory zákonem některé farnosti přiblížily kongregační volbě duchovních, kterou obhajovali presbyteriáni a separatisté”. 
Po nástupu Jakuba I. na trůn se puritáni prezentovali umírněnými návrhy. V tzv. Millenary Petition, již předali králi při cestě z Edinburghu do Londýna, požadovali úpravy církevních obřadů, zejména odstranění symbolu kříže při křtu, užívání prstenů při uzavírání manželství, povinnost nosit rochety; kromě toho navrhovali zvýšit úsilí při výchově zbožnějších a vzdělanějších duchovních; domáhali se odstranit zneužívání, která zůstávala v církevní disciplíně; zdůrazňovali, že nevyžadují zrušení episkopátu a neusilují o podkopání existující církevní stability. Král s jejich požadavky sympatizoval a dal svolení k jednání mezi zástupci navrhovatelů petice a biskupy; konference se měla konat za jeho účasti.
O požadavcích petice se jednalo na teologické konferenci v Hampton Courtu v roce 1604. Její hodnocení je rozporuplné. Základním pramenem o konferenci je zpráva biskupa Williama Barlowa, jež vzbuzuje oprávněné pochybnosti moderních historiků. Barlow byl znám negativním postojem vůči puritánům a jeho líčení je tím ovlivněno. Biskup se snažil čtenáře přesvědčit, že král zaujal vůči puritánským požadavkům odmítavé stanovisko, a konference tak skončila krachem. Modernější práce zohledňují Barlowovy předsudky a hodnotí Jakubův postoj objektivněji; král podle nich puritánům v mnohém ustoupil. Slíbil například reformu soudu vysoké komise (Court of High Commission), zrušit právo světských úředníků exkomunikovat věřící z církve a zajistit vyšší platy duchovním a zvýšit jejich úroveň. Král se také zavázal vyslat věroučnou misi do Irska, Walesu a “černých koutů země”. Na konferenci došlo k jedinému konfliktu; král zareagoval ostře ve chvíli, když se domníval, že John Reynolds, vůdce představitelů puritánského hnutí, požadoval zrušení episkopátu, nikoli jeho reformu. Svým slavným výrokem “Žádný biskup, žádný král” (“No bishop, no king”) dal zřetelně najevo, že nebude tolerovat žádné experimenty v církevní organizaci.
Mezi historiky panuje shoda v tom, že konference v Hampton Courtu skončila neúspěchem. Někteří hovoří přímo o krachu; jediným výsledkem jednání podle nich bylo zahájení práce na novém překladu bible (tzv. Authorized Version). Nezdar vysvětlují odporem krále k administrativní práci, obavami vysoce postavených anglikánů ze ztráty svých pozic, neochotou venkovké gentry, která vlastnila řadu církevních obročí, podílet se finančně výrazněji na nákladech církevního provozu, soustavným stupňováním puritánských požadavků či nástupem militantního arcibiskupa Richarda Bancrofta, jenž prosazoval razantní vynucování náboženské konformity. Podle jiných historiků neúspěch puritánů na konferenci spočíval naopak v jejich umírněnosti. Kdyby “zbožní” na konferenci zaútočili na biskupy silněji, mohli získat širší ůstupky. Svojí zdrženlivostí zmátli krále, který se domníval, že si většina Angličanů nepřeje další reformu církve; pro menšinu si  Jakub nehodlal odcizit biskupy.
Konference v Hampton Courtu nepřinesla vítězství ani Whitgiftovi, Bancroftovi a biskupům. Směrnice (Canons) vydané v září 1604 sice zachovávaly ortodoxní doktrínu a liturgii, zaváděly však i určitá omezení vůči autokratickým biskupům. Důležitější bylo, že možnosti nového arcibiskupa z Canterbury vynutit náboženskou konformitu se nadále snižovaly. Richard Bancroft se po nástupu do úřadu pokusil odvolat řadu duchovních, což vyvolalo velké pozdvižení. Na jaře roku 1605 zaplavily královský dvůr  petice a stížnosti z Lancastershiru, Leicestershiru, Northamptonshiru a dalších hrabství. Výsledek arcibiskupovy kampaně byl pochybný; obročí bylo zbaveno pouze sto nejradikálnějších duchovních. Většina biskupů postupovala velmi umírněně. Čistka se zcela vyhnula “puritánskému Londýnu”; svůj post obhájil i arcibiskup z Yorku Tobie Matthew, jehož postoj k nepřizpůsobivým byl velmi smířlivý.
Bancroftův pokus vynutit úplnou konformitu vyvolal řadu nevole a hořkosti mezi laickými ochránci duchovních. Jejich nespokojenost posiloval zjevný nesoulad mezi neústupností arcibiskupa vůči nonkonformním protestantským kněžím a nebývalou shovívavostí vlády vůči katolíkům. Nepřátelské projevy “veřejného mínění” vůči katolíkům dosáhly v Anglii vrcholu poté, co vešly ve známost novinky o tzv. spiknutí střelného prachu (Gunpowder Plot) v roce 1605. Poděšený parlament přijal řadu přísnějších zákonů, jejichž záměrem bylo přinutit katolíky, aby se začlenili do státní církve. Soudy však nevynucovaly nové zákony systematicky; vláda činila rozdíl mezi katolickými laiky, kteří žili pokojně a loajálně, a mezi katolickými kněžími, jež se nevzdávali myšlenky, že papežská moc má právo sesadit heretického krále. Řada předních katolických laiků po spiknutí střelného prachu přísahala králi věrnost a odmítla papežskou autoritu ve světské sféře. Většina katolických kněží se k přísaze nepřipojila, i tak strádali za Jakuba méně než za Alžběty. Hysterie anglických protestantů vůči katolicismu byla přehnaná. Pokus římských katolíků z dob Alžběty obrátit zemi k Římu ztroskotal; významnou měrou k tomu přispělo katolické laictvo, jež finančně podporovalo kněží, kteří si nemohli dovolit ohrožovat bezpečnost svých podporovatelů podezřením z velezrádné činnosti.
Jakub I. hrál ve formování církevní politiky přední roli. Ve zmatcích po krachu konference v Hampton Courtu vykrystalizoval jeho umírněný postoj založený na strategii stát nad jednotlivými frakcemi v církvi; panovník odmítl podporovat skupinu kolem Richarda Bancrofta, Williama Barlowa a Lancelota Andrewse, jež směřovala ke konfrontaci s puritány, kterou si nepřál. Jakuba navíc popuzoval názor Bancroftova kruhu, že moc biskupů nepochází od krále, ale od Boha, což do budoucna problematizovalo vztah mezi církví a Korunou. Odmítnutím jmenovat po smrti Bancrofta v roce 1611 novým arcibiskupem z Canterbury Lancelota Andrewse a povýšením svobodomyslného přesvědčeného kalvinisty George Abbotta do úřadu král demonstroval svoji přízeň puritánům. Panovníkovo rozhodnutí opírat se o kalvínské duchovní bylo patrné již v roce 1607, kdy Jakub jmenoval do úřadu arcibiskupa z Yorku Tobieho Matthewa.
S pokračujícím procesem povyšování kalvínských biskupů se v Anglii rozšířila celkem široká tolerance, jež se nevztahovala jen na nejradikálnější protestanty, především na separatisty. Tolerantní prostředí jakobitské církve podporovalo rozvoj reformních puritánských komunit. Zvláště na jihu Anglie a v Londýně dovolovali jakobitští duchovní značné protestantské odchylky. George Abbott a jeho nástupce v úřadu londýnského biskupa John King pevně věřili v sílu častých kázání a zdůrazňovali zbožné zachovávání sabatu –sabatarianismus. Úsilí londýnských biskupů podporovali věřící masivním zakládáním a financováním stálých lektorátů. Obě nejproslulejší anglické univerzity, v Oxfordu a Cambridgi, pokračovaly v 90. letech 16. století zvýšeným úsilím ve výchově a vzdělávání učených duchovních pro budoucí službu reformované církvi.
Většina britských historiků píše o jakobitské konsenzuální církvi; mnozí si dokonce kladou otázku, zda existovala zřetelná odlišnost mezi běžným anglikánským protestantem a puritánem. Podle Austina Woolryche si většina současníků tento rozdíl zřetelně uvědomovala. Puritáni za Jakuba I. s výjimkou malých radikálních skupin již nebyli organizováni jako militantní hnutí. Třebaže neměli monopol na predestinační učení, zastávali tuto doktrínu v přísné formě; jejich nejoblíbenějším čtením byly spisy duchovního Williama Perkinse, které pro ně měly téměř kanonickou autoritu. Puritáni žili v obavách o své spasení; procházeli mučivým sebezkoumáním, trávili hodiny a noci ve vysokém stupni duchovního vytržení, aby se přesvědčili, zda patří mezi vyvolené či zatracené; každé osobní protivenství si vykládali jako soud a šťastnou událost jako požehnání prozřetelnosti.
Silný zájem puritánů o kázání Božího slova úzce souvisel s výše uvedeným strachem o spasení. Puritáni věřili, že klíčem k Boží spáse je víra. Úkolem kazatelů bylo probudit v hříšníkovi vědomí viny, přivést ho na cestu pokání a k jistotě spasení; od kazatelů se také očekávalo, že vysvětlí význam “svatých textů” v plném smyslu, a tak udrží v posluchačích vysoký stupeň zasvěcení duchovnímu povolání. “Zbožní” byli přesvědčeni, že autorita Písma je absolutně rozhodující ve všech věcech víry a uctívání; proto neuznávali žádnou jinou. V přímé souvislosti s predestinačním učením kladli větší důraz na osobní zodpovědnost člověka jako prostředek přinášející spásu než na svátosti. 
Jiným charakteristickým znakem puritánů byla jejich dychtivost po zbožné disciplíně, jež je měla udržet na “cestě spravedlnosti”. Puritáni byli velmi nespokojeni s činností soudů, které podle nich zanedbávaly podporu lepší morálky národa. Některé fary s puritánským mecenášem a farářem, jehož si kongregace zvolila podle vlastního uvážení, fungovaly na způsob církevního soudu v čele se staršími (churchwardens) a dohlížiteli. V některých městech, v jejichž zastupitelstvech převažovali puritáni, pracovali zvolení zástupci v úzké shodě s duchovními. Jejich úkolem bylo bojovat proti opilství, smilstvu, klení a porušování sabatu. Puritanismus se tak stal i ztělesněním nové kultury, která se střetávala s tradiční, spojenou se starými svátky, jako byly církevní veselice, májové slavnosti, tance a bezstarostné hry spojené s pitím, nadáváním a “plozením bastardů”. Obecně lze říci, že stará, tradiční kultura byla typická pro oblasti, kde se obdělávala orná půda, a přetrvávala v obvodech, jimž dominovala aristokratická společnost. Puritánská disciplína se nejsilněji rozvíjela v pasteveckých a lesnatých oblastech a na územích s rozvinutou textilní výrobou; zasahovala především střední třídu a gentry. Bylo by však chybou domnívat se, že puritanismus byl svázán s nějakou třídou – zástupci “zbožných” byli zastoupeni v každé sociální skupině.
K významným projevům puritánské zbožnosti patřila dobročinnost. Péče o chudé byla budována na novém, odpovědnějším základu. “Zbožní” protestovali proti žebrání a nekritickému rozdávání almužen. Kladli důraz na vzdělávání a svépomoc. Problém chudoby byl zabudován i v konceptu presbyteriální disciplíny; zodpovědnost za dobročinnost byla v kompetenci diakonů.
Jakubovi I. se dařilo vyhýbat konfliktům s puritány až do roku 1618. Výrok britského historika Samuela Rawsona Gardinera přesně vystihuje realitu klidu a stability, která byla v náboženských záležitostech patrná téměř po celou Jakubovu vládu: “…během prvních deseti či dvanácti let Abbottova působení v úřadu canterburského arcibiskupa (tedy v letech 1611-21, respektive 1611-23) byly církevní dějiny země téměř sterilní, alespoň pokud jde o události většího významu.” Český historik Martin Kovář na základě těchto skutečností charakterizuje Jakubovu vládu následovně: “V zásadě lze říci, že se Jakubovi I. až do roku 1624 dařilo hrát v rámci anglikánské církve i mimo ni roli nestranného arbitra, takže náboženství nerozdělilo zemi, jako se to stalo za jeho nástupce.” Ani roztržka s puritány v roce 1618, následující po jejich ostrých protestech proti vydání Deklarace o zábavě (Declaration of Sports), ani příklon Jakuba k arminiánské skupině na konci jeho vlády, nemohou na tomto hodnocení nic změnit. Oba incidenty však naznačují, že vztahy mezi králem a puritány nebyly harmonické.
Příklon Jakuba k arminiánské skupině na konci jeho vlády byl v mnohém překvapivý. Král se neshodoval se skupinou kolem Lancelota Andrewese, Samuela Harsnetta, Richarda Neilea a Williama Lauda v teologickém pohledu na predestinaci. Panovník preferoval kalvinismus, což potvrdil i na důležitém setkání duchovních na synodu v Dortu v letech 1618-1619. Duchovní reformovaných církví se zde vypořádali s učením leidenského profesora teologie Jacoba Hermandzoona, latinským jménem Arminia, jenž učil, že každý, kdo opravdově uvěří a bude činit pokání, si může být jist tím, že Kristus použije svou moc, aby ho zachránil. Jakubův postoj na synodu v Dortu byl více ovlivněn zahraničně-politickými potřebami než jeho teologickým přesvědčením. Jím vyslaní duchovní navíc zastávali spíše kompromisní postoj mezi dvěma nesmiřitelnými tábory a sám král podporoval smíření mezi dvěma teologicky vyhraněnými skupinami i v Anglii.
Arminiánská skupina duchovních získávala přízeň Jakuba I. na konci jeho vlády. Konflikt mezi puritány a králem z roku 1618 týkající se Declaration of Sports se ještě podařilo urovnat. Příklon k arminiánské frakci souvisel s mezinárodně-politickou situací a orientací krále na  prošpanělské zaměření zahraniční politiky. Projekt “španělského sňatku” Karla I. a orientace na katolické Španělsko v době začínající třicetileté války pobuřovaly značnou část protestantů. Jakub I. se neopíral o skupinu z Durham House proto, že by se ztotožňoval s jejich anti-kalvínskou teologií, ale protože potřeboval podporu pro svůj nepopulární zahraničně-politický směr. Jakubova orientace na arminiány přinesla “trpké plody” až po nástupu jeho syna Karla I., který získal v posledních letech otcovy vlády k mnohým z nich důvěru, a rozhodl se o ně bezvýhradně opírat v náboženských záležitostech země.

2. 3. Karolinská církev (do roku 1640)

	I)
	Prvních patnáct let Karlovy vlády lze rozdělit do tří fází. Od nástupu na trůn v roce 1625 do roku 1628 se Karel I. pokusil vládnout v součinnosti s parlamentem. Nenašel však společnou řeč ani s jedním z nich; po rozpuštění Dolní sněmovny v roce 1628 se rozhodl na neurčité období pro samovládu. Období takzvané osobní vlády trvalo dalších jedenáct let (do roku 1640), “klid” narušila skotská rebelie proti pokusu krále zavést v roce 1637 v severním království Prayer Book. Třetí fázi Karlovy vlády v této periodě představovala anglo-skotská válka, jež trvala téměř do svolání Dlouhého parlamentu v listopadu 1640.
	Prvním třem parlamentům Karla I. dominovalo několik témat – válka se Španělskem, odsouhlasení finančních subsidií Koruně (především spor o tonnage and poundage), útoky vůči Karlovu favoritovi vévodovi z Buckinghamu a náboženské záležitosti. Všechny problémy byly úzce propojeny; neschopnost nalézt kompromis přivodila konečný krach konceptu vlády krále v součinnosti s parlamentem. 
Největší problém nového panovníka od počátku jeho nástupu na trůn souvisel s nedostatkem peněz na válku proti Španělsku. Všechny tři parlamenty využívaly práva odsouhlasovat finanční prostředky Koruně k podpoře svých požadavků; poslanci byli ochotni králi peníze odhlasovat jen za konkrétní ústupky. Trnem v oku všem třem sněmovnám byl králův oblíbenec George Villiers, první vévoda z Buckinghamu, jehož popularita do roku 1628, kdy jej zavraždil náboženský fanatik John Felton, prudce klesala; vévoda postupně čelil obviněním z obohacování (zneužívání výnosů z královské patronáže ve svůj prospěch), vyčítali mu porážku od Španělů u Cádizu v roce 1626 a příklon k arminiánské skupině v anglikánské církvi. Druhý parlament se dokonce odhodlal uvalit na Buckinghama impeachment. Po několika neúspěšných pokusech přivést poslance k poslušnosti král parlament ukončil. 
Rozpuštění sněmu sice vyřešilo problém s Buckinghamem, nikoli však finanční insolventnost Koruny. Karel I. se rozhodl pro bezprecedentní krok, který ohlašoval způsoby, jimiž si bude opatřovat peníze během osobní vlády – k tzv. nucené půjčce. V roce 1626 jmenoval zmocněnce a pověřil je vybírat částku rovnající se pěti daním od všech, kteří byli zahrnuti v knize subsidií; všech 76 gentlemanů, jež nezaplatili, bylo uvězněno (z 15 peerů, kteří daň odmítli, šel do vězení jen jeden). Pět postižených mužů se bránilo před soudem – soudní řízení bývá označováno jako případ pěti rytířů (Five Knights Case). Královské finance se znovu zhroutily po vstupu Anglie do války s Francií a po krachu Buckinghamovy expedice na pomoc hugenotům v La Rochelle v roce 1627. Králi nezbylo než svolat svůj třetí parlament. 
Pobouření poslanci (poprvé se sešli v březnu 1628) se sjednotili jako nikdy předtím a vznesli závažné požadavky, jimiž reagovali na předchozí vývoj. Poučeni nedávnými událostmi postupovali zpočátku opatrně, protože nechtěli dát králi důvod, aby znovu parlament rozpustil. Proto neútočili na Buckinghama, neprosazovali náboženské stížnosti, a dokonce králi slíbili odhlasovat nebývalou sumu peněz za přijetí Bill of Rights; návrh zákona obsahoval tři požadavky, které prohlašovaly nezákonnými následující aktivity: 1. vybírání jakékoli daně či půjčky bez souhlasu parlamentu; 2. uvěznění kohokoli bez soudu; 3. ubytování vojáků u obyvatel, jež k tomu nedají souhlas. Král se omezení svých prerogativ zákonem vzpíral; sir Edward Coke proto ustoupil od prosazení požadavků legislativní cestou k jejich formulaci jako Petition of Right. Jistý čas se zdálo, že ani tento ústupek nebude Karlovi I. stačit, což se odráželo v jeho reakcích na návrhy sněmovny.
Král pobouřil vyhýbavými kroky Dolní sněmovnu, která začala připravovat tzv. Velký protest (Grand Remonstrance). Stížnost uvedla na politickou scénu náboženské téma, jehož se dosud členové parlamentu z taktických důvodů nedotkli. Protest spojoval dohromady dvě hlavní stížnosti – zavádění novot ve vládě a v náboženství; obě aktivity Koruny přisuzoval intrikám papeženecké strany, s nimiž arminiáni, spojenci krále, podle názoru tvůrců Remonstrance úzce spolupracovali. Král nakonec Petition of Right odsouhlasil a získal pět subsidií, politická debata však získala nové, zápalné téma. Během druhého zasedání Karlova třetího parlamentu (začalo v lednu 1629) pokračovala diskuze o tonnage and poundage, o překrucování Petition of Right králem, nejhlubší spor mezi králem a sněmovnou se nicméně rozvinul v otázce náboženství.
Parlament, v kterém zasedalo velké množství puritánů, pobuřovala Karlova podpora arminiánské skupině, jejíž názory považovala většina anglikánských věřících i “politický národ” za extrémní. V parlamentu zastupovaly puritánskou stranu takové osobnosti, jako například Robert Rich, hrabě z Warwicku, Robert Devereux, hrabě z Essexu, bohatý vlastník půdy z Buckinghamshiru John Hampden, významný obchodník John Pym, či úspěšní advokáti Oliver St. John a William Lenthall. S puritánskými požadavky sympatizovala i řada nepuritánů, kteří se neztotožňovali s extrémními názory arminiánů – mezi nimi například John Eliot. 
První rozpor mezi králem a jeho parlamenty v náboženských záležitostech pochází z roku 1625. Sněmovna tehdy zaútočila na učení Richarda Montagua vydané rok předtím jako Appello Caesarem a uvěznila ho. Karel I. sněmovnu varoval a jmenoval Montagua královským kaplanem. Náboženský spor se vyhrotil při druhém zasedání třetího Karlova parlamentu; král trval na povolení publikace kázání Rogera Manwaringa, jenž obhajoval nucenou půjčku v tak křiklavě absolutistických termínech, že za to byl na něj uvalen impeachment. Karel I. reagoval nejen udělením milosti kazateli, ale navíc mu svěřil bohatou prebendu a učinil ho královským kaplanem. Ve stejné době vydal zvláštní pardon pro další arminiány, kteří se ocitli v problémech – Johna Cosina, Roberta Sibthorpa a Richarda Montagua, jemuž navíc svěřil biskupský stolec. Jiné arminiány, Williama Lauda a Richarda Neilea, povýšil do prestižních a důležitých úřadů londýnského, respektive winchesterského biskupa. Laud se stal i rektorem univerzity v Oxfordu a Matthew Wren vlivným děkanem ve Windsoru. Král svým počínáním narušil křehkou rovnováhu mezi církevními frakcemi, kterou jeho otec Jakub I. dlouho udržoval, a přiklonil se otevřeně k nepopulární arminiánské skupině.
Ve vypjaté atmosféře chyběla v Dolní sněmovně rozvážná osobnost sira Edwarda Cokea, jenž odešel na odpočinek; arminiánská hrozba zavedla dokonce i politiky takového formátu, jakými byli John Pym a John Selden do tábora radikálů, které vedl John Eliot. Mocná parlamentní podkomise navrhla pod jejich tlakem řadu prohlášení k náboženství a předala je k vyjádření králi; parlament měl mít konečnou moc formulovat, co je pravým náboženstvím Church of England. Dne 2. května se sněmovna sešla k jednání; její předseda oznámil, že se král rozhodl odložit schůzi na 10. května. Předseda měl po předložení návrhu na příkaz panovníka okamžitě ukončit zasedání, pokud by se někdo pokusil protestovat. Dva členové parlamentu, Denzil Holles a Benjamin Valentine, mu v tom však zabránili a drželi ho násilím na židli. Sněmovna poté přijala tři rezoluce: za prvé, každý, kdo by zaváděl novoty v náboženství nebo se pokoušel podporovat papeženectví či arminianismus, měl být pokládán za “hrdelního” (člověka, jenž jako zrádce zasluhoval smrt, pozn. S. T.) nepřítele království a commonwealthu; druhá rezoluce přivolávala stejný trest na každého, kdo se podílel na výběru tonnage and poundage; třetí odsuzovala ty, kdo by platili tyto poplatky, jako “zrádce svobody Anglie a jejího nepřítele”. Není divu, že král sněmovnu rozpustil; deset poslanců včetně Eliota, Hollese, Valentinea a Seldena bylo uvězněno. Následovalo jedenáct let tzv. osobní vlády Karla I. 
Vláda bez parlamentu králi umožnila zcela změnit vzory dosavadní církevní politiky; tak alespoň vykládají církevní dějiny nejnovější práce britských historiků. Většina z nich se vzpírá dřívější interpretaci, podle které se Karel I. a William Laud jen vrátili k úsilí Johna Whitgifta a Richarda Bancrofta zajistit konformitu anglikánské církve a přivést ji zpět k alžbětinskému uspořádání. Podle tohoto chápání nezaváděli žádnou podstatnou změnu, jen si přáli ukončit uvolněnost, patrnou v době, kdy byl arcibiskupem z Canterbury George Abbott. Současní autoři nepíší o přímém konfliktu mezi puritány a anglikány, jenž se vyhrotil za Karlovy osobní vlády a vyvrcholil v době zasedání Dlouhého parlamentu v letech 1640-1642, jako o důsledku “růstu puritanismu”; je tomu tak proto, že většina puritánů byla součástí Church of England a termín “anglikán” současníci neznali, dále proto, že podle téměř všech nedávných interpretací puritáni v církvi “novoty” nezaváděli – novátorskou stranou byli arminiáni. Někteří historici proto nahradili frázi “růst puritanismu” termínem “růst arminianismu”. Fenomén arminianismu nelze vykládat v úzkých doktrinálních pojmech, protože ne všichni, kteří získali cejch arminiánů, věřili v učení leidenského teologa Hermandzoona. Soteriologické učení ve skutečnosti nebylo předním zájmem anglických arminiánů, nejméně ze všech Karla I. Hlavním motivem změny ve směřování církve byla “reakce proti převažujícímu evangelickému a na laiky orientovanému étosu jakobitské církve. Někteří vůdčí duchovní … cítili, že důraz na kázání na úkor modlitby a svátostí překroutil charakter historické Church of England. Chtěli proto znovu utvrdit její jedinečnou identitu a držet na uzdě její sklon spojovat se s reformačními církvemi v jiných zemích.”
Rychlé převzetí moci v církvi arminiány se nemohlo uskutečnit bez aktivní podpory Koruny. Právo jmenovat biskupy, děkany, univerzitní rektory a hlavy některých colleges v Oxfordu a Cambridgi králi umožňovalo formovat církev podle jeho představ. Arminiánští biskupové, jež povýšil do úřadu (většinou po smrti jejich předchůdců v diecezi), vykonávali patronáž v katedrálních a farních obročích, kde prosazovali stoupence laudiánské strany. Karel I. pokračoval po rozpuštění parlamentu v prosazování arminiánů do vrcholných církevních úřadů; Montague se stal biskupem Chicesteru, Francis White v Norwichi; v roce 1635 ho nahradil Matthew Wren, který později odešel do Ely; po pěti letech strávených ve Winchesteru získal Neile vlivný arcibiskupský post v Yorku (1633); Walter Curle ho nahradil ve Winchesteru; Augustine Lindsell se stal biskupem v Peterborough. V roce 1633 král jmenoval po smrti George Abbotta arcibiskupem z Canterbury Williama Lauda. Do poloviny 30. let převzali arminiáni nejvýznamnější obročí v Church of England.
Ačkoli moc laudiánů nad církví dosáhla v polovině 30. let vrcholu, nikdy se jim nepodařilo zcela ovládnout všechny biskupské stolce. Na těchto místech zůstávala řada mužů, jež jmenoval Jakub I.; ti se novým církevním pořádkům odvážně vzpírali a podporovali nonkonformisty. John Williams, biskup z Lincolnu, patřil k nejnepoddajnějším odpůrcům Lauda; k dalším náleželi John Bridgeman, biskup z Chesteru, a John Thornborough, biskup z Worchesteru. Někteří biskupové, které prosadil samotný Laud, zklamali jeho naděje; Godfrey Goodman, biskup v Gloucesteru, konvertoval v roce 1636 ke katolicismu; Robert Wright v Coventry and Lichfieldu se vyhýbal vynucování obřadních změn; podobně se chovali i Richard Corbet, jenž zastával v letech 1632-1635 biskupský post v Norwichi, a Roger Manwaring a Theophilus Field.
Laudiáni brzy zjistili, že získat nejvlivnější posty v karolinské církvi je jednodušší než realizovat své cíle. Plány, jejichž konečným záměrem bylo obnovit autoritu duchovenstva ke stupni známému z dob před reformací, byly nejen odvážné, ale i naivní. Arminiáni kromě toho nezvolili jako prostředek pro svůj cíl trpělivé učení a přesvědčování věřících, ale přísné zavádění konformity. Laud věřil, že vnější poslušnost povede časem ke změně. Arminiáni využívali k vynucování poslušnosti duchovních a laiků starých prostředků, které jim poskytovala Book of Common Prayer, i nových opatření, jež jim pomáhala prosazovat Koruna. Laud nařídil krátce po nástupu do úřadu arcibiskupa z Canterbury všem držitelům obročí oblékat rochety, respektovat ceremonie (například křižování před křtem); dále trval na tom, že všichni lecturers mohou kázat jen v případě, že zastávali také úřad faráře; tím získal kontrolu nad všemi kazateli. Všem držitelům obročí hrozilo propuštění z farnosti, pokud by nedodržovali liturgická nařízení Knihy společných modliteb; služebníci církve se tak dostali poprvé od reformace pod dohled církevní disciplíny. Laudiánům pomáhala Book of Common Prayer i k vynucování poslušnosti laiků; přísně dbali například na to, aby lidé při svátosti přijímání klečeli; suspenze hrozila všem duchovním, kteří by tato nařízení nerespektovali. Laici museli úctu kněžím prokazovat nejen poklekáním při svatém přijímání a při modlitbě, ale i klaněním se ve jménu Ježíše.
	Významné kroky a opatření k vynucování náboženské konformity podnikla Koruna, bez jejíž pomoci by laudiáni nikdy nedosáhli takových úspěchů. Karlova podpora arminiánům se nezakládala na doktrinálním základu, ale na jeho rostoucí nenávisti k puritánům; panovník měl za to, že puritáni usilují o rozvrácení jeho autority; věřil, že církev a stát potřebují disciplínu a hierarchii. Protože byl přesvědčen, že královský majestát má sám o sobě posvátný charakter, poskytoval přízeň arminiánům, kteří podporovali v náboženském uctívání vážnost, úctu, obřady, liturgii, posvátnost a rituál; tím vším se obklopoval i v královském úřadu. Lidovou reformaci považoval za rebelii. Choval hlubokou nedůvěru k laickým kazatelům. V roce 1629 jejich činnost omezil v Instructions; kazatelskou činnost povolil jen duchovním, jež drželi obročí; všichni lektoři byli povinni oblékat rochety a kapuce; odpolední kázání, které puritáni praktikovali už v dobách Alžběty, nahradil “katechizováním” (catechizing) podle přísné formy předepsané v Knize společných modliteb. Král hledal také prostředky, jež by příslušníkům gentry zamezily držet si neschválené duchovní jako kaplany a učitele pro děti v domácnostech. Vůči puritánům bylo zaměřeno i znovuvydání Knihy o zábavách (Book of Sports) v roce 1633.
	Přísná opatření Koruny a církve dosáhla jistých výsledků. K vynucování konformity sloužily obnovené metropolitní vizitace; Laudův generální vikář sir Nathaniel Brent procházel celou Anglii jižně od Trentu a vyšetřoval faráře a starší, zda neporušují církevní nařízení. Tam, kde nestačila diecezní “soudní mašinerie”, posloužily soudy vysoké komise (Court of High Commission) a Hvězdná komora (Star Chamber). Kontroverzní rozsudky těchto velkých prerogativních soudů tak vystavovaly nedůvěře samotného krále. Nejznámějším případem projednávaným Hvězdnou komorou byly prohřešky Williama Prynnea, Johna Bastwicka a Henryho Burtona, kteří v roce 1637 v tisku zaútočili na episkopální řád církve. Star Chamber je odsoudila k vypálení znamení, uříznutí uší, vystavení na pranýři, pokutě 5000 liber pro každého a doživotnímu vězení. Demonstrací síly vůči odsouzeným se Laud a Karel I. dopustili chyby; surovost rozsudku se totiž obrátila proti soudcům. William Prynne se stal na určitou dobu mučedníkem a znamení S. L. (Seditious Libeller, buřičský hanopisec), jež mu vypálil kat, se četlo jako Stigmata Laudis.
	Metropolitní vizitace naznačují, že do roku 1635 se většina duchovních a kongregací navenek přizpůsobila, alespoň v přítomnosti církevních úředníků. Velké množství laiků se laudiánským pokusům zavést konformitu vzpíralo tajnými činy neposlušnosti. Arminiánské působení přineslo zdání konformity; většina puritánů však byla pobouřena novotami, které laudiáni zaváděli. Arcibiskupovi se nepodařilo nonkonformismus zcela vymýtit především proto, že nezlomil ekonomickou sílu laiků, jež nadále podporovali puritánské duchovní a kazatele. Lauda neúspěch jeho předchůdců neodstrašil, a proto se pokusil získat zpět laiky vyvlastněná církevní obročí (impropriations). Na základě dotazu svého dřívějšího žáka sira Johna Scudamora rozvinul učení, podle kterého se zadržování desátků z vyvlastněných církevních obročí, jež božským právem patřily pouze kněžím, rovnalo svatokrádeži. Laudovu teorii rozvinul sir Henry Spelman v knize The History of Sacrilege, kde popsal nešťastný úděl gentlemanů, kteří se pokusili hromadit bohatství na zemi z majetku církve. Jejich argumenty však měly pouze charakter morálního přesvědčování  a varování; žádný zákon nezakazoval laikům ponechat si nebo prodávat impropriations jako jakoukoli jinou formu vlastnictví. Jen málo majitelů půdy následovalo příklad Johna Scudamora, který vrátil řadu impropriations, jež vlastnil. Důvodem nebyla jen chamtivost, ale především vliv nad farním obročím, který z vlastnictví vyplýval; impropriatoři z peněz vydržovali duchovní, s jejichž pomocí udržovali dozor nad farností.
	Za snahou laudiánů získat zpět impropriations ležel strach z ekonomické moci laictva v církvi. Ačkoli arminiáni přesvědčili jen málo laiků, aby se dobrovolně vzdali svých vyvlastněných církevních obročí, podařilo se jim s přispěním Koruny rozpustit sdružení impropriatorů Feoffees for Impropriations. V roce 1625 vytvořila skupina dvanácti Londýňanů kartel, který sbíral dobročinné dary, za něž skupoval desátky, které padly do světských rukou, a církevní obročí, kde se právo jmenovat do beneficia stalo laickým vlastnictvím. V následujících letech shromáždil spolek značné množství finančního jmění a závětí, s jejichž pomocí podporoval lektoráty, chudě placené kázající duchovní; získal také právo jmenovat duchovní do beneficia v řadě obročí; plánoval dokonce podporovat seminář v St. Antolinu, v kterém měli být připravováni mladí kazatelé. Sdružení Feoffees for Impropriations bylo puritánskou iniciativou; podle Lauda se jednalo o “prohnanou konspirační skupinu”, jež usilovala o podkopání ustavené církevní moci. V červnu 1632 předvolal státní žalobce (Attorney General) Noy představitele spolku před soud pro záležitosti státní pokladny (Exchequer court) a obvinil je z ilegální činnosti (vytvořili si pravidla bez královské autorizace). Na soudu čelili námitce laudiánů, kteří jim vytýkali, že se pokusili vytvořit “církev uvnitř církve”. V roce 1633 výnos soudu korporaci rozpustil a jejich jmění zkonfiskovala Koruna.
	Arminianismus začal být pro své novátorství nahlížen velkou částí národa jako vtírající se papeženectví a dokonce jako součást plánu na zavedení národní církve v součinnosti s katolíky a krypto-katolíky na stranu papeže. Takový výklad samozřejmě neobstojí. Arminiáni ve skutečnosti neusilovali o návrat k Římu; jejich postoj ke katolické církvi a k tradici byl však vnímavější než odmítavý vztah předchozích generací a puritánů. Karolinští biskupové si přáli upevnit nadřazenost a jedinečnost Ecclessia Anglicana; na rozdíl od předchůdců, jež zdůrazňovali příbuznost s reformačními církvemi na kontinentu, hledali “zlatou střední cestu” mezi “zkažeností Říma” a “výstřelky Ženevy”. Austin Woolrych definoval přeměnu jakobitské církve v karolínskou následovně: “Ačkoli je absurdní obviňovat Karla a Lauda z toho, že vedli zemi zpátky k Římu, změny se rovnaly tomu, co může být docela dobře označeno jako katolizace Church of England, jakýsi druh proti-reformace v mollové tónině. Odvrátili církev od sesterství s reformními církvemi v Evropě a považovali ji za pravou dceru katolické apoštolské církve raných křesťanských století.” Podstatné však bylo, že veřejnost arminianismus spojovala s papeženectvím, k čemuž přispívala i pokračující třicetiletá válka na kontinentu a prošpanělská orientace anglické zahraniční politiky od roku 1637. Obavy ze vzrůstu papežského vlivu sice neměly racionální základ, ale vzpomínky na spiknutí střelného prachu a komploty vůči královně Alžbětě byly v lidové paměti stále velmi živé. Mnoho zbožných protestantů navíc hledělo na probíhající zápas na kontinentě jako na boj mezi silami “pravého náboženství” a papežského antikrista.
	Velká emigrace do Nové Anglie ve 30. letech se odhaduje na 60 000 mužů, žen a dětí. Lidé měli k odchodu i jiné než náboženské důvody; náboženství však hrálo významnou roli v rozhodnutí mnoha migrantů, o čemž svědčí řada ordinovaných duchovních, kteří se plavili s nimi. Většina odcházejících patřila k národní církvi. Cílovou zastávkou utečenců nebyla jen Amerika, ale i Nizozemí. Jiný druh vzpoury vůči laudiánskému pokusu vynutit konformitu zahrnoval tajné aktivity, jež měly formu separatistických či polo-separatistických společenství; tyto skupiny ovšem nepředstavovaly ustavené církvi reálnou hrozbu.

II)
	Řadu důvodů, proč musel Karel I. ukončit osobní vládu, lze hledat ve vnitropolitickém vývoji Anglie; zůstává však otázkou, zda by jej tyto okolnosti přiměly v dohledné době parlament svolat. Impulzem, který spustil běh událostí, jež vrcholily občanskou válkou v Anglii a popravou krále, byla skotská vzpoura vůči pokusu Karla I. vnutit poddaným v “severním království” Knihu společných modliteb.
	Nástup reformace ve Skotsku a její další postup se od vývoje v Anglii lišily; protestanti se zde prosadili vzpourou proti katolické regentce Marii de Guise, kterou v roce 1559 přinutili k abdikaci. Výsledkem převratu, jemuž dominoval John Knox (v květnu 1559 se vrátil  z exilu), bylo také založení skotské Kongregace; do jejího čela byl jmenován sám Knox. Specifický charakter skotské reformace, kterou neřídila a nekontrolovala panovnice, se prohloubil po vítězné šlechtické vzpouře a abdikaci Marie Stuartovny v roce 1567. Její roční syn Jakub VI. (korunovaný skotským králem v roce 1567) byl do svých jedenadvaceti let fakticky vězněm vládnoucích šlechticů. Vůdčí role laiků se odrazila i v uspořádání skotské presbyteriánské církve (Kirk of Scotland), kde se neprosadil královský supremát jako v tudorovské Anglii; Kirku vládla generální shromáždění (General Assemblies), v nichž zasedali převážně laici. 
	Skotský kalvinismus dostal nový impulz po návratu ženevského učence Andrewa Melvilla (v roce 1574), který se stal hlavou upadající univerzity v Glasgowě a poté univerzity v St. Andrews. Melville kolem sebe shromáždil skupinu militantních duchovních a třicet let v Kirku prosazoval presbyteriánskou reformu; zastával učení o dvou královstvích: církevní království stálo podle něj výše a bylo nezávislé ve všech duchovních záležitostech; státní království mělo moc jen nad vnějším člověkem. Při jednom výpadu proti králi Jakubovi Melville doslova prohlásil: “Ve Skotsku jsou dva králové a dvě království. Je tu král Ježíš Kristus a jeho království, kirk, v  němž je král Jakub VI. pouhým poddaným …”
	Jakub VI. postupně získával ve skotských církevních záležitostech vliv. Jeho moc dále vzrostla po korunovaci anglickým králem. V roce 1606 předvolal Melvilla a sedm dalších duchovních do Londýna, kde Melvillovy útoky proti anglikánské formě bohoslužby popudily Tajnou radu natolik, že ho poslala do Toweru. Od té doby se panovníkovi dařilo obratným manévrováním získávat rozhodující slovo v Kirku, který byl směsicí episkopátu a presbyterianismu. I když si Jakub I. přál pokročit v reformě dále a svázat skotskou církev s Church of England, pochopil, že to není možné. V roce 1621 se mu podařilo prosadit tzv. články z Perthu (Articles of Perth); skotský parlament neochotně odsouhlasil, že Kirk bude uznávat velké křesťanské svátky, konfirmaci biskupů, pokleknutí při přijímání a platnost soukromého přijímání a křtů pro nemocné. Nespokojenost Skotů s články z Perthu Jakuba varovala, aby odložil plán zavést Scottish prayer book. Až do své smrti se pak do skotských církevních záležitostí nevměšoval. Jeho plánu se chopil až Karel. 
	V roce 1625 se skotská církev zmítala v krizi; četné kongregace se přestaly aktivně podílet na záležitostech Kirku a připojily se k revoltě tajných shromáždění. Po roce 1618 nebylo dvacet let svoláno žádné všeobecné shromáždění. Již první Karlovy kroky naznačovaly, že se napětí mezi Skoty a Korunou za jeho vlády zvýší. Nařízení z listopadu 1625 zrušilo vlastnická práva všech leníků na propůjčené církevní půdě k roku 1540; panovník tímto rozhodnutím ohrozil každého významného vlastníka půdy v zemi. Král nezamýšlel získat majetek statkářů; uplatňoval “jen” starou tudorovskou politiku “zabrat a znovu dát”, s jejíž pomocí chtěl vládnout poddaným. Opatření mu nezískalo vděčnost, ale naopak přivedlo většinu šlechticů do tábora anti-roajalistů.
	Ačkoli Karel I. Skoty svými neobratnými kroky i nadále popuzoval, podařilo se mu díky činnosti prostředníka Williama Grahama, hraběte z Menteithu, v letech 1628-1633 udržet ve skotských záležitostech relativní klid. V roce 1633 se ale Graham neubránil soustředěným útokům Johna Stewarta, lorda z Traquairu, který ho obvinil, že se chce stát skotským králem. Menteith proto až do své smrti v prosinci 1637 zůstal v domácím vězení. Vůdčí roli ve skotských záležitostech převzal jeho sok Traquair, jenž získal významný post lorda nejvyššího strážce pokladu (Lord Treasurer).
	V roce 1633 navštívil Karel I. Skotsko a byl zde korunován králem. Korunovační bohoslužba a následné svaté přijímání byly slouženy podle anglické Knihy společných modliteb, což vyvolalo neklid. Církevní shromáždění, které Skotové vnímali jako “poloviční mši”, celebroval arcibiskup John Spottiswoode; Laud, jehož král nedávno jmenoval tajným rádcem pro Skotsko, s ním vystupoval na pódiu. Biskupové, kteří odmítali obléknout roucha, seděli dole v černých talárech. Karel přidal ke korunovační přísaze předepsané zákonem o parlamentu (Act of Parliament) z roku 1567 okázalý slib, že bude chránit biskupy a všechna kanonická privilegia kněží. Dva dny po korunovaci svolal svůj první skotský parlament.
	Karlova návštěva ve Skotsku vyvolala strach, že zde zamýšlí zavést náboženskou konformitu podle anglického vzoru. Obavy Skotů se potvrdily v lednu 1636, kdy panovník vydal knihu církevních předpisů (book of canons). Opatření nařizovala mimo jiné používání Skotské knihy společných modliteb, jež ještě nebyla dokončena; potvrdila také pět článků z Perthu. V prosinci 1636 Skotská Tajná rada přikázala, že nová modlitební kniha je závazná pro všechny; každá farnost si měla do Velikonoc 1637 koupit alespoň dva výtisky. Scottish Prayer Book se zcela neshodovala s anglickým vzorem; obsahovala však několik ustanovení, která Skoty pobuřovala: mezi jinými odmítala modlitby spatra, kázání, jež by se odchylovala od ustavených forem, a nařizovala řadu liturgických změn; nebyla v ní žádná zmínka o laických starších a církevních setkáních. 
	Nová náboženská nařízení se v “severním království” setkala s odmítavými reakcemi. John Elphistone, lord Balmerino, byl odsouzen k trestu smrti za to, že u něj nalezli petici proti králově církevní politice. Skotská Tajná rada stanovila neděli 23. července 1637 jako den, kdy se měla poprvé uskutečnit bohoslužba podle nové Knihy modliteb. Všichni členové rady kromě Traquaira a lorda Lornea se ubírali v procesí do kostela St. Giles v Edinburghu; tam je napadli věřící, kteří po nich házeli skládací židle, sepnuté Bible a jiné věci; obrovský dav tloukl na dveře chrámu a metal kameny na okna; biskupa, jenž se snažil srocení uniknout, kamenoval dav; děkan, který vedl bohoslužbu, se zabarikádoval ve zvonici. Podobné útoky na kostely se odehrávaly v celé zemi. Významnou roli v nepokojích měly i ženy.
	Ve Whitehallu dlouho vážnost situace podceňovali; Karel I. nařídil, že se bohoslužby mají nadále konat podle nové Knihy modliteb. Skotsko se mezitím sjednocovalo v odporu vůči požadavkům Koruny; probíhala tam smluvená petiční kampaň. Dne 19. září 1637 se sešla skupina šlechticů, aby z 68 petic místních kongregací sestavila společnou národní stížnost. Následujícího dne byla national petition předložena Tajné radě, jež ji postoupila králi. Významnou roli v zostření situace sehrála edinburská petice (předložena 26. září), která byla ve srovnání s předchozí stížností radikálnější; brzy se k ní připojila všechna města kromě Aberdeenu. Vůdci “národního odporu”, kteří se shromáždili v Edinburghu, poslali všem presbyteriím v zemi tzv. oznámení (advertisement), jehož sestavením byl pověřen presbyteriánský právník Archibald Johnston z Waristonu. Zamýšlený výsledek “oznámení” se brzy dostavil; přinesl nejen několik stovek nových petic, ale rozšířil řady podporovatelů vzpoury; významnou část z nich tvořili laici.
	Neústupnost panovníka radikalizovala situaci. Karel I. zbavil dopisem ze 17. října Scottish council všech kompetencí v záležitostech Kirku; tím jí znemožnil přijímat petice a povolovat úlevy v náboženských záležitostech. Dále Tajné radě a nejvyššímu skotskému soudu (Court of Session) nařídil opustit Edinburgh; všichni petitioners měli do 24 hodin odejít z hlavního města. V Edinburghu vypukly nepokoje, ještě násilnější než v červenci; ohrožovaly dokonce samotného Traquaira a členy rady, kteří se uchýlili pod ochranou vůdců vzpoury do bezpečí Holyroodhouse. Aktivitu ve městě převzali šlechtici, jež předložili národní “pokornou prosbu” (Supplication); dne 18. října ji podepsalo 30 šlechticů, 281 zemanů, 48 yeomanů a 123 duchovních. “Pokorná prosba”, kterou v průběhu dalšího měsíce podepsalo kolem poloviny šlechticů v zemi, útočila na biskupy jako původce sváru mezi králem a poddanými.
	V polovině listopadu 1637 se autoři “pokorné prosby” znovu sešli v Edinburghu a usnesli se zvolit si v jednotlivých hrabstvích komisaře, jež je budou zastupovat v hlavním městě. Zvolení zástupci položili základ tzv. Tables, které se v dalších letech ustavily v provizorní skotskou vládu. Následující měsíce (od listopadu 1637 do února 1638) vyplnila jednání Traquaira s autory “pokorné prosby” a králem; lord strážce pokladu se pokusil přemluvit Skoty i krále k ústupkům; neuspěl ani u jedné strany. Karel I. vyhrotil situaci dopisem čteným 19. února 1638 ve Stirlingu, v němž odmítl veškeré úlevy týkající se Knihy modliteb, za jejíž obsah převzal plnou osobní zodpovědnost; všem, kteří by nadále útočili na nová náboženská pravidla, pohrozil tresty za zradu. Podle Gardinera se jeho prohlášení rovnalo “vyhlášení války”. 
	Zprávy o králově odpovědi se do Skotska dostaly dříve, než Traquair dorazil do Stirlingu. Dne 6. února svolala provizorní komise Tables do Edinburghu. Tři dny před zveřejněním dopisu byl Wariston informován o hlavních bodech králova prohlášení. Poté došlo ve Skotsku k nepokojům; dne 23. února se ustavil tzv. General Table, jenž převzal funkci provizorní vlády. Z pověření tohoto orgánu předložili Wariston, Alexander Henderson, Rothes, Balmerino a Loudoun o pět dní později dokument známý jako Národní úmluva (National Covenant).
	National Covenant navazovala na tzv. Negative Confession z roku 1581. Předpisy úmluvy byly výběrové; vynechávaly například články z Perthu a všechna nařízení, která udělovala autoritu episkopátu. Dokument neobsahoval žádnou zmínku o biskupech, ačkoli podporoval autoritu národních shromáždění (national assemblies), presbyterií a církevních setkání. Listina odmítala církevní předpisy nové Knihy modliteb. Ústředním bodem Covenantu byla “absolutní věrnost pravému náboženství; závazek vůči králově vážnosti byl podmíněný a závisel na tom, zda panovník bude podporovat jejich náboženství, zákony a svobody”. Úmluva vešla formálně v platnost po podpisu šlechtou a yeomany v kostele Greyfriars 28. února 1638; druhý den přidali podpis stovky duchovních a zástupci měst. 
	Rok 1638 vyplňovala jednání na všech stranách; řada vlivných mužů se pokusila zmírnit královu vůli. Navzdory všem snahám se panovník připravoval na válku; ani Skotové nezůstali v přípravách pozadu. V listopadu 1638 se sešlo v glasgowské katedrále dlouho očekávané všeobecné shromáždění skotské církve. Členy shromáždění formálně bylo kolem 150 duchovních a 100 starších (včetně 15 šlechticů, 36 yeomanů a 39 měšťanů). Sezení v glasgowské katedrále však připomínalo valné shromáždění Tables, protože se ho účastnila i řada dalších šlechticů a představitelů gentry, jež zde byli jako přísedící a mimořádní členové. Účastníci zasedání slavnostně zrušili pět článků z Perthu, novou liturgii, Knihu modliteb i episkopát. 
	Glasgowská deklarace uzavřela cestu ke smíření. Začátkem roku 1639 probíhaly přípravy na střet, označovaný jako “válka biskupů”.V červnu 1639 Karel I. zjistil, že je jeho vojenské postavení beznadějné; proto se rozhodl pro příměří. Thomas Wentworth krále přesvědčil o nutnosti svolat parlament, který mu mohl poskytnout peníze pro válku ve Skotsku. Tzv. Krátký parlament ale Karlovy finanční potíže nevyřešil; po jeho rozpuštění se panovník rozhodl k útoku na Skoty bez pomoci sněmovny. V červenci a srpnu 1640 se skotské armádě generála Leslieho podařilo několik úspěšných útoků do Anglie; konečné vítězství slavila u Newburnu. Králi nezbylo než svolat další parlament. Tímto rozhodnutím otevřel cestu k významnému převratu v dějinách ostrovního státu. 

2. 4. Církev za války (1640-1649) 

	Volby poslanců do nového parlamentu se konaly na podzim roku 1640; řada hrabství a měst se zapojila do petiční kampaně. Petice obsahovaly čtyři základní stížnosti: obavy o osud “pravého” náboženství, dlouhou přestávku v zasedání parlamentu, nezákonné vymáhání financí a řadu dalších porušení zákona ze strany Koruny. Náboženská otázka patřila k nejdůležitějším, ačkoli samotné “náboženství pravděpodobně nebylo nejpřednějším tématem, jemuž se chtěli gentlemani, kteří se sešli v roce 1640 v parlamentu, věnovat; zdá se, že jejich hlavním zájmem byla jejich práva a privilegia na národní i místní úrovni vlády.”
	První jednání parlamentu ovlivnila aktivita Skotů, jež vyslali do Londýna komisaře; jedním z nich byl Archibald Johnston z Waristonu. Parlament přidělil skotským duchovním kostel, kde prezentovali své představy; v kostele se scházelo velké množství Londýňanů, kteří oceňovali především zápal, s nímž Skotové vystupovali proti episkopátu. Kromě toho bylo dlouhodobým cílem vyslanců přesvědčit parlament o nutnosti zavedení presbyterianismu ve všech třech Karlových královstvích. 
	Významnou roli v prosazování náboženských požadavků sehrála skutečnost, že se v tzv. Dlouhém parlamentu zformovala skupina puritánských poslanců pod vedením Francise Russella, čtvrtého hraběte z Bedfordu, ve Sněmovně lordů a Johna Pyma v Dolní sněmovně; v Horní sněmovně k této frakci patřili William Fiennes, vikomt ze Saye and Sele, Robert Greville, lord Brooke, Robert Devereux, hrabě z Essexu, Robert Rich, hrabě z Warwicku, a Edward Montagu, vikomt Mandeville (od roku 1642 druhý hrabě z Manchesteru); v poslanecké sněmovně pak Oliver St. John, John Hampden, Denzil Holles, Nathaniel Fiennes a William Strode. Tito muži, kteří získali v parlamentu rozhodující slovo, využívali svých přátel - sira Henryho Vanea staršího a sira Henryho Vanea mladšího - jako prostředníků pro komunikaci s králem. Členové skupiny pravděpodobně neměli totožný názor na náboženské otázky; konzultovali však své představy s arcibiskupem Ussherem a lincolnským biskupem Johnem Williamsem (pozdějším arcibiskupem z Yorku) a dohodli se, že budou prosazovat program omezeného episkopátu, jejž Ussher nedávno navrhl jako pokus najít společný základ mezi anglickou a skotskou formou církevní vlády.
	Poslanci od začátku útočili na “papežence”; samotný Pym se uchýlil k návrhu (který nebyl přijat), aby byli “papeženci” přinuceni oblékat rozlišující znamení či odznak. Náboženskou dimenzi parlamentu podporovala nařízení mnoha veřejných půstů, během nichž byla odložena veškerá práce a národ hledal v modlitbě Boží vedení. Významnou roli pro šíření “parlamentní věci” na veřejnosti hrála také tištěná kázání, pronášená pro členy Dolní sněmovny v kostele sv. Margarety. V listopadu 1640 parlament ustavil komisi (committee on religion), která začala ihned odstraňovat laudiánské novoty; v následujícím měsíci sněmovny odsouhlasily, že Convocation nemá právo vytvářet zákony a nařízení bez souhlasu parlamentu.
	Dolní sněmovna se zabývala řadou stížností; náboženské požadavky byly nejčastější. Dne 9. prosince 1640 poslanci jednohlasně odsoudili církevní nařízení (canons) z roku 1640. Dne 18. prosince zahájil Pym impeachment proti Laudovi, o několik dní později i proti dvěma biskupům Wrenovi a Piersovi. Zákonodárci přijali rovněž opatření k rehabilitaci Laudových “obětí”; propustili z vězení Prynnea, Burtona a Bastwicka a odhlasovali jim náhradu za utrpěnou újmu. Dalším propuštěným vězněm byl John Lilburne, za jehož osvobození se zasadil svou první řečí v Dlouhém parlamentu Oliver Cromwell.
	V prosinci 1640 přineslo asi 1500 londýnských obyvatel do Westminsteru petici za úplné zrušení episkopátu (Root and Branch Petition). Několik stovek lidí vniklo do Westminster Hall; ve stejné době petici ve sněmovně předložil jeden ze čtyř londýnských poslanců, Isaac Pennington. Dokument vypracovala skupina radikálních londýnských duchovních, která byla v úzkém spojení s tamními skotskými komisaři. Radikálové byli nesmiřitelní; obviňovali církevní vládu z umlčování “zbožných”, ze zákazu kázání o predestinaci, z nadbytku zahálčivých a nevzdělaných farářů, cenzury zbožných knih, nekontrolovatelného vzrůstu papežství, kněžích a jezuitů, přibližování liturgie a ceremonií anglikánské církve Římu, znesvěcování sabatu, prohnilosti církevních soudů, ze zneužívání exkomunikace a z dalších přestupků.
	John Pym a jeho spojenci Root and Branch Petition nevítali. Do vypuknutí první občanské války v roce 1642 se zdálo, že si většina gentlemanů v parlamentu přeje umírněnou reformu církve: odstranění arminiánských novot a návrat k formě církevní vlády z doby Alžběty a Jakuba, kdy biskupové a laici spolupracovali při prosazování protestantismu. Vývoj po roce 1640 směřoval ke kompromisní umírněné formě episkopátu a k jisté míře náboženské tolerance pro nonkonformisty. Poslanci se nechtěli podřídit jiné církevní autoritě, jak je k tomu de facto vyzývali Skotové; většina Angličanů byla podezřívavá k církevní moci jako takové. George Digby dokonce sněmovnu varoval, aby nevyměnila biskupy v každé diecezi za papeže v každé farnosti. 
Sněmovna začala o Root and Branch Petition jednat až 8. a 9. února 1641; stalo se tak po neúspěšném pokusu umírněných podporovatelů episkopátu zamítnout její projednávání bez prodlení. Poslanci na konci dlouhých a bezvýchodných debat postoupili otázku komisi; ponechali si však v pravomoci základní problém, a sice zda zachovat nebo zrušit episkopát. Dne 10. března začali jednat o tom, zda biskupy zbavit jejich legislativní a soudní role a zabránit jim v sekulárním “zaměstnání”; tento návrh sám o sobě naznačoval, že by episkopát neměl být zrušen zcela. Otázka Dolní sněmovnu rozdělovala; do Sněmovny lordů se návrh zákona na vyloučení biskupů z parlamentu dostal teprve 1. května. Dolní sněmovna se mezitím soustředila na impeachment proti Thomasi Wentworthovi.
Otázka návrhu zákona o vyloučení biskupů ze sekulárních úřadů (Bishop’s Exclusion Bill) se vrátila do parlamentu v květnu. Projednávání zákona se neslo v atmosféře hlubokého vnitřního názorového rozdělení, jež přinesl případ Straffordova impeachmentu; obě sněmovny se rozštěpily nejen vnitřně, ale i ve vzájemných vztazích. Sněmovna lordů dala 25. května hlasováním najevo, že by biskupové měli dále v jejích řadách zasedat. Dolní sněmovna odpověděla o dva dny později schválením návrhu zákona o úplném zrušení episkopátu (Root and Branch) v prvním čtení v poměru hlasů 139:108. Většina poslanců se tak rozhodla, protože si ošklivila “arminiánské” biskupy; velkou roli hrála rovněž rivalita s Horní sněmovnou. K problému se vyjadřoval i panovník, který byl odhodlán hájit biskupy jako jeden ze základů království.
Až do odchodu roajalistických poslanců z Westminsteru v roce 1642 neexistovala v obou sněmovnách v otázce projednávaného návrhu zákona jasná většina. Rozkol v náboženských záležitostech hrál významnou roli v rozhodnutí oddaných anglikánů Edwarda  Hyda, Luciuse Careyho, druhého vikomta z Falklandu, Thomase Astona, Edwarda Deringa, Johna Culpeppera k přesunu do tábora krále; přispívaly k tomu i zprávy z venkova o ikonoklastických lidových bouřích. Řada odpůrců episkopátu dospěla k názoru, že jeho zrušení by přivodilo zhroucení pořádku a vlády zákona. Navrhované řešení neuspokojovalo ani Skoty; episkopát neměl být nahrazen presbyterii a synodami, ale laickými a církevními komisaři jmenovanými parlamentem. Jednalo se o erastiánský systém, jehož cílem nebylo v první řadě reformovat náboženství, ale zajistit, aby král už nikdy neovládal církev. Obě sněmovny se dokázaly shodnout alespoň na zrušení soudů vysoké komise a Hvězdné komory; dne 5. července 1642 k tomu dal neochotně souhlas i panovník. 
Vzhledem k obavám poslanců z královy armády pokračovalo zasedání parlamentu i v létě. Jen málo jeho členů zůstalo v hlavním městě; většina z nich byla nábožensky radikální. Dne 8. srpna vydala Dolní sněmovna ze své autority nařízení, jež přikazovalo starším v každé farnosti přemístit stůl svatého přijímání z východní části kostela, odstranit zábradlí, krucifixy, obrazy panny Marie a svaté trojice; zakazovalo klanění ve jménu Ježíše, tanec a zábavu o sabatu. Ustanovení pohněvalo Sněmovnu lordů; Anglii přineslo první ikonoklastické bouře. O den později bylo jednání parlamentu do 20. října přerušeno. John Pym nikdy nedosáhl větší moci než v tomto období; začal být dokonce přezdíván “král Pym”. Jeho praktiky však vyvolávaly nevoli; venkov se na mnoha místech začal přiklánět ke králi, jenž ale odjel v srpnu do Skotska, a nemohl náležitě využít rostoucí popularity.
Ve Skotsku se Karlovi nepodařilo získat podporu v konfliktu s anglickým parlamentem; po odhalení spiknutí (tzv. Incident) bylo jen otázkou času, kdy vůdci Covenanterů uzavřou vojenské spojenectví s anglickými poslanci. Zprávy ze “severního království” přišly vhod Pymovi; v parlamentu, který se sešel k jednání po přestávce, jich využil k zpochybnění královy důvěryhodnosti. Následující den (21. října) se v Dolní sněmovně, jež měla značné problémy ustavit kvorum, projednával návrh zákona o vyloučení biskupů z parlamentu; o dva dny později byl poslán do Horní sněmovny. Král dal najevo, že nehodlá na církevním uspořádání nic měnit. 
Na konci října 1641 vypukla “irská rebelie”, která měla pro královu prestiž katastrofálnější důsledky než události ve Skotsku. Přemrštěné zprávy o krutostech vyvolaly v Anglii strach a hysterii; v řadě měst a obcí na pobřeží se obyvatelé obávali invaze irských povstalců. Parlamentní vůdci krále podezírali, že svými komploty a spiknutími k rebelii přispěl. 
	V listopadu začala práce na tzv. Velkém protestu (Grand Remonstrance); odehrávala se v atmosféře zpráv o zhoršující se situaci v Irsku, v obavách z katolického povstání v Anglii a za hluboké nedůvěry vůči panovníkovi. Dokument, jenž byl zdrcující obžalobou Karlovy vlády, se vyjádřil také k tomu, co Dolní sněmovna zamýšlela prosadit v náboženských záležitostech. Poslanci chtěli omezit nadměrnou moc biskupů, zbavit je světských úřadů; nepřáli si však zrušit episkopát. Král měl stát nadále v čele církve, jeho moc ale měla být vykonávána v souladu s “pravidly řádu a disciplíny, které ustanoví parlament”. Sněmovna se v Grand Remonstrance postavila proti sektářům a fanatikům; potvrdila, že trvá na jednotné anglické církvi a odmítá náboženskou toleranci. Počítala s vytvořením všeobecného synodu zbožných a soudných duchovních, jenž měl navrhnout nové církevní předpisy. Útok na Book of Common Prayer hrál významnou roli v přesunu přesvědčených anglikánů do roajalistického tábora. Představy parlamentariánů neuspokojily ani Skoty, zcela odmítající episkopát a návrh podřídit rozhodnutí synodu souhlasu parlamentu. 
	Situace se vyhrotila po návratu krále ze Skotska 25. listopadu 1641. Na přelomu roku se Karel a Pym vzájemně podezírali z násilného převratu. Přispěl k tomu i útok na biskupy ve Westminsteru ze 27. prosince; dav jim zabránil ve vstupu do sněmovny. O dva dny později předalo dvanáct biskupů stížnost králi; duchovní žádali, aby vzhledem k jejich nepřítomnosti bylo jednání sněmovny prohlášeno za neplatné. To pohněvalo lordy, kteří den předtím odmítli, že by jejich jednání nebylo “svobodné”. Pym využil stížnosti biskupů k uvalení impeachmentu na všech dvanáct signatářů; na rozdíl od roku 1640, kdy Horní sněmovna impeachment odmítla, lordi svůj souhlas tentokrát udělili. 
	Král naplnil Pymovy obavy z násilného převratu 3. ledna 1642, kdy jej, Hampdena, Hollese, Stroda, Haselriga a lorda Mandevilla obvinil z velezrady a uvalil na ně impeachment. Panovník ale při pokusu o zatčení obviněných v parlamentu neuspěl; Pym byl o jeho iniciativě informován, a proto se svými kolegy unikl. Londýn se postavil na stranu parlamentariánů; král, vyděšený nenávistnými projevy obyvatel hlavního města, uprchl 10. ledna do Hampton Courtu; a později do Windsoru. Obě strany se začaly připravovat na válku. 
	Situace v parlamentu umožnila přijmout kromě jiného i několik závažných náboženských opatření. Král povolal čtrnáct peerů do Windsoru, čímž narušil rovnováhu ve Sněmovně lordů. Následovali je i další roajalističtí lordi, jež se dívali na dění v parlamentu kriticky. Dne 21. ledna se poslanci usnesli, že současná liturgie potřebuje reformu; o den později odhlasovali, že by nikdo neměl být trestán za nerespektování předepsaných ceremonií. Dne 5. února přijali návrh na vyloučení biskupů z parlamentu (Bishops’ Exclusion Bill). Na jaře 1642 pak parlament jmenoval shromáždění duchovních (Assembly of divines). 
	Do srpna 1642, kdy začala občanská válka, se formovaly dva tábory – roajalistický a parlamentní. Jen málo těch, kteří se nakonec do války zapojili, bojovalo za stejné cíle jako vedoucí osobnosti na obou stranách. Stoupenci krále neusilovali o obnovení jeho osobní vlády. Bránili “starobylou konstituci” a Church of England, již podle nich ohrožovali radikální poslanci. Menšina parlamentariánů si přála změny navržené v tzv. Devatenácti návrzích (Nineteen Propositions). Většina podporovala “starou konstituci” podobně jako roajalisté; zdálo se jim však, že ji stále ohrožuje král, kterému není možné důvěřovat. Významnou roli ve vyhraňování obou táborů měl postoj k náboženství; k parlamentu se přikláněla většina puritánů, “zbožných”, ale také umírněných zastánců episkopátu; roajalisté podporovali bohoslužby podle Knihy společných modliteb, svátosti, křesťanské slavnosti apod. Velká část gentry cítila nechuť k presbyterianismu.
	Od srpna 1642 do června 1646 probíhala v ostrovním království občanská válka; náboženská otázka sehrála v jejím průběhu významnou úlohu. Po nerozhodných bojích v roce 1642 a krachu vyjednávání v Oxfordu na jaře 1643 potřebovaly obě strany získat pro další válku posily. Přirozeným spojencem parlamentariánů byli Skotové, jež svou vojenskou pomoc podmiňovali příklonem Westminsteru k presbyterianismu. Sněmovny daly najevo, že jsou ochotny o skotských požadavcích jednat již v lednu 1643, kdy schválily návrh zákona na zrušení episkopátu (bill abolishing episcopacy). Dne 1. července se sešlo Westminsterské shromáždění duchovních (Westminster Assembly of Divines) k diskuzi o novém církevním uspořádání.
	Náboženská neústupnost Skotů se projevila při jednání s parlamentními zmocněnci v srpnu 1647 v Edinburghu. Henry Vane, hlavní vyjednavač Angličanů, usiloval o tolerantní postoj k independentům; skotské General Assembly a Convention of Estates trvaly na náboženské jednotě. Výsledkem rozhovorů byl návrh tzv. Slavné dohody (Solemn League and Covenant), kterou parlament v srpnu s malými dodatky ratifikoval; všichni členové Dolní sněmovny a Assembly of Divines úmluvu slavnostně odpřisáhli v kostele sv. Margarety. Dne 5. února 1644 přijal parlament nařízení, v němž mimo jiné požadoval, aby “tzv. Slavnou dohodu odpřisáhli ve všech farnostech muži nad osmnáct let …” Dokument zaváděl v Anglii, Skotsku a Irsku jednotnou církev bez tolerance.
Uzavření dohody bylo velkou politickou chybou Skotů i parlamentariánů; Angličané k presbyterianismu, který byl přijatelný jen pro malou část obyvatelstva, nikdy plně nepřistoupili; náboženství se od roku 1643 stalo zdrojem ještě většího rozdělení mezi vůdčími parlamentariány i v celém království. Angličané přijali dokument vlažně, což dokládá i skutečnost, že presbyteriánský systém nahradil episkopát teprve na jaře 1646. 
Presbyterianismus v Anglii neuspěl z několika důvodů: jedním z nejdůležitějších byl fakt, že velký počet věřících tíhnul k jiným formám náboženského uctívání. Britský historik John Morrill s pomocí záznamů starších sborů z řady farností prokázal, že útok puritanismu na anglikanismus nebyl zcela úspěšný; popularita a životaschopnost anglikanismu a jeho vliv na náboženský vývoj v době “revolučního” dvacetiletí nebyly dosud plně doceněny.
Stejně důležité bylo, že se ve 40. letech objevily stovky nezávislých a polozávislých kongregací. Independentistické sbory rozkládaly nejen jednotu puritánského hnutí a Church of England, ale byly i jednou z hlavních příčin presbyteriánského neúspěchu v Anglii. Zrod a rychlý rozvoj nezávislých církevních sborů umožnilo postupné zhroucení biskupské kontroly. Řada kongregací vznikla díky duchovním a laikům, kteří se vrátili z emigrace v Nizozemí či Nové Anglii; jiné sbory se ustavily spontánně. Centrem independentů se stal Londýn.
V roce 1644 zasáhly spory mezi independenty a presbyteriány do vysoké politiky. Po vítězství parlamentariánů u Marston Mooru v červenci 1644 se vůdčí parlamentní politici začali rozcházet v názorech na klíčové otázky budoucího vývoje; náboženství bylo jedním z nejdůležitějších bodů neshod. To se odrazilo v pojmenování obou skupin, jež se na konci roku vytvořily v parlamentu – presbyteriáni a independenti. V průběhu roku 1644 se vedla ve Westminster Assembly diskuse o formě církevního uspořádání. Skotští zmocněnci trvali na čisté formě presbyteriánského modelu. Většina anglických duchovních byla ochotna takový systém podpořit; zastánci episkopátu totiž nebyli v Assembly zastoupeni. Působila tam však malá skupina independentů (známá jako tzv. “odštěpení bratři”, Dissenting Brethern), jež se většině vytrvale vzpírala. V lednu 1644 pět z nich - William Bridge, Thomas Goodwin, Philip Nye, Sidrach Simpson a Jeremiah Burroughes - vydalo An Apologetical Naration, ve které formulovalo rozdíly mezi separatisty a presbyteriány; protestovalo proti plánům na zavedení přísné formy presbyteriánského zřízení v Anglii. Autoři se přihlásili k běžné kalvínské ortodoxii, lišili se však v chápání církevního členství, jež nemůže být uděleno pouhým zrozením; církev nezahrnuje “svaté” i “hříšníky”, tedy celý národ; věřící se stává členem církve křtem v kongregaci, ke které přináleží. “Pravá církev” je společenstvím vědomě rozhodnutých, jež uzavírají závazek následování.
Stoupenci nezávislých církví sice byli v Assembly v menšině, měli ale vlivné podporovatele v parlamentu – v Dolní sněmovně k nim patřili Cromwell, Vane a St. John, ve Sněmovně lordů Saye and Sele a Wharton; většina laických independentů usilovala o pokračování války, zatímco presbyteriáni podporovali spíše jednání o míru.  
S rostoucím vlivem independentů stoupal význam sekt a radikálů. Sám Cromwell byl znám tolerancí vůči baptistům a tzv. “hledačům” (seekers); většina konzervativních politiků se jich bála jako zdrojů možného sociálního neklidu. V roce 1646 vyjádřil Thomas Edwards obavy z radikálů v traktátu Gangraena, v němž shrnul a zpřehlednil množství “neuvěřitelných” názorů, které kolovaly mezi věřícími a sektami. Britský historik Barry Reay  v této souvislosti napsal: “…všechny myšlenky, o nichž Edwards podal zprávu, se  v budoucnu znovu objevily na stránkách traktátů, odvolávajících se na nauky levellerů, diggerů, baptistů, Pátých monarchistů, ranterů, hledačů, kvakerů a různých mesiášů a proroků, kteří se příležitostně objevovali”. Pro období, v němž rostl význam armády, byla klíčová skutečnost, že v ní independenti a radikálové měli silné pozice.
Na konci roku 1644 splnilo Westminster Assembly uložené zadání a předložilo novou liturgickou knihu Directory for Public Worship, která od ledna 1645 nahradila Knihu společných modliteb. Laici v parlamentu neměli vážné výhrady k novým formám náboženského uctívání, ale obávali se oživení klerikalismu. Když duchovní v Assembly navrhli dát služebníkům církve a starším neomezené právo vyloučit farníky ze svátostí, většina poslanců to odmítla. Parlament odsouhlasil zavedení presbyterianismu v Anglii teprve ve chvíli, když mu Assembly neochotně přiznalo právo odvolání; nejprve k místním krajským synodám a poté k parlamentní komisi. V březnu 1646 tak vstoupila v platnost forma církevní vlády s konečnou kontrolou laiků, již Robert Baillie označil jako “ochromený erastiánský presbyterianismus”. 
Za čtyři roky občanské války se církev v Anglii změnila k nepoznání. Kromě výše popsaných změn došlo k útoku na tradiční formy uctívání v Church of England. Parlamentní nařízení z let 1643 a 1644 předepsala odstranit oltářní zábradlí, zničit kříže a krucifixy, obrazy svaté trojice, panny Marie, andělů a svatých, užívat rochety, kříže, varhany a křtitelnice; pod pokutou zakázala účast na poutích, svátcích a církevních pivních veselicích o sabatu. V červnu 1647 byly zrušeny Vánoce, Velikonoce a svatodušní svátky. Zrušení episkopátu mělo důsledky pro celou strukturu církevní organizace; stará forma diecezní správy s dohledem nad farní úrovní byla odstraněna. Parlament rozpustil katedrální sdružení a zahájil proces sekularizace církevní půdy.
Občanská válka přinesla pohyb mezi obročním duchovenstvem. Nejtěžší důsledky měla pro vyšší duchovenstvo, které ztratilo všechno; parlament odebral biskupům diecezní stolce, děkanům děkanské úřady, katedrálním kanovníkům prebendy a všem mnohoobročníkům fary. Povolil jim však ponechat si jedno z obročí, pokud se přizpůsobili. Vliv laiků ve vztahu k duchovním rostl díky jejich členství v komisích pro vyšetřování politicky a morálně pohoršlivých služebníků. Někteří historikové odhadují, že místní komise odejmuly v letech 1643-1660 kolem 2400 farních obročí; jednalo se o změnu v necelé třetině farností.
	Před rokem 1646, kdy se parlament rozhodl zavést v Anglii presbyterianismus, se zhroutila církevní organizace nad farní strukturou církve; mnoho obročí, z kterých byli odvoláni duchovní pro loajalitu králi či z politických a morálních důvodů, zůstalo neobsazeno. Gentlemani v parlamentu věřili, že toto vakuum může nejlépe vyplnit právě presbyterianismus. K prosazení nového církevního zřízení mělo pomoci i parlamentní nařízení o zrušení biskupů z října 1646. Biskupské pozemkové vlastnictví parlament okamžitě zastavil; získal za ně peníze, jimiž přesvědčil Skoty k odchodu Levenovy armády ze země a k vydání Karla I. do svých rukou. Na jaře 1646 již z právního hlediska nic nebránilo tomu, aby se Church of England stala církví presbyteriánskou. Ačkoli političtí presbyteriáni ve sněmovně vynaložili k prosazení nového církevního zřízení velké úsilí - stejně jako přesvědčení presbyteriáni v hrabstvích – nový systém uspěl jen někde. 
Klíčovým důvodem, proč se presbyterianismus v Church of England neprosadil, byly politické boje let 1646-1649.  Období do vypuknutí druhé občanské války vyplňovaly spory mezi politickými presbyteriány a armádou; Karel I. navíc situaci komplikoval neuváženými kroky. Útoky presbyteriánů na armádu vyvolaly první vlnu radikalismu; “levellerská demokracie” a “diggerský komunismus” měly sekulární charakter, ačkoli si nelze nepovšimnout ani jejich náboženského rozměru. 
Výše zmíněné útoky začaly krátce po skončení první občanské války; zpočátku poslanci požadovali redukci vojska, později jeho rozpuštění. Jedním z nejaktivnější kritiků armády byl Thomas Edwards, netolerantní presbyteriánský duchovní, který spočítal, že New Model má ve svém středu skoro čtvrtinu independentů a separatistů; podle jeho názoru byla tato menšina nebezpečná nejen v náboženských, ale i v sekulárních záležitostech. Armáda v této fázi nebyla zcela v rukou independentů a je více než pravděpodobné, že kdyby se presbyteriánští politici k vojákům chovali citlivěji, nemuselo dojít ke krizi, v níž ztratili svůj politický vliv a která vyvrcholila popravou krále.
První prohlášení mužů, jež se později stali známí jako levelleři, následovalo po parlamentním vydání tzv. Deklarace nelibosti (Declaration of Dislike), která označila všechny podporovatele armádní The Petition of the officers and soldiers of the army jako nepřátele státu. Hnutí mělo zpočátku centrum převážně v Londýně, i když řada jeho představitelů udržovala úzké kontakty s armádou; k jeho vůdcům patřili John Lilburne, William Walwyn, Maximilian Petty, John Wildman a Richard Overton. 
Roztržka mezi parlamentem a armádou vyvrcholila 25. května 1647, kdy zákonodárci rozpustili pěší pluky s osmitýdenním platem místo vyplacení celého dluhu. Generál Philip Skippon předsedu sněmovny varoval: “Obávám se, že budete litovat toho, že jste se dotkli tak spolehlivé armády; hněv a vztek způsobí, že mužstvo začne přemýšlet nad tím, co nikdy nezamýšlelo udělat. Již dnes je posedlé tímto názorem; klade si otázku, jak s ním bude nakládáno, až bude rozpuštěno, když už dnes, ačkoli má ve svých rukou meč, se s ním jedná pohrdlivě.” Skipponovy pochyby se brzy naplnily; dne 2. června kornet George Joyce unesl krále a armáda dala na všeobecné schůzce v Newmarketu najevo, že nehodlá vyklidit pozice; za armádu se postavil i Oliver Cromwell.
Pro budoucí vývoj bylo důležité, že se v květnu a červnu 1647 změnila personální struktura armády; odešlo 57 vyšších důstojníků, asi jedna čvrtina z celkového počtu, většinou přesvědčených presbyteriánů. Připočteme-li k tomu, že již předtím z různých důvodů odešlo 25 důstojníků a 33 velitelů zemřelo, přesáhla obměna na nejvyšších místech na konci června 1647 padesátiprocentní hranici. Na nové posty byli povýšeni nižší důstojníci, často neurozeného původu – mezi nimi Thomas Harrison, Thomas Pride, John Okey, William Goffe a Matthew Tomlinson. Pohyb mezi nižšími důstojníky byl pravděpodobně menší, nicméně i zde došlo k významným změnám. Výsledkem personální proměny bylo sjednocení armády a její radikalizace; na významných postech i v mužstvu převažovali independenti a sektáři.
Armáda začala vystupovat jako nová politická síla – odmítla se rozpustit, ustavila Armádní radu (General Council of the Army) a vytáhla na Londýn. Politický program formulovala v Prohlášení armády (A Representation of the Army) a hlavně v tzv. Článcích návrhů (The Heads of Proposals). Cílem dokumentu, který pravděpodobně sepsal Henry Ireton, bylo vytvořit podmínky pro trvalé politické uspořádání, včetně otázky, jak naložit s králem. Snaha smířit všechny staré rozpory se projevila i v náboženském kompromisu. Ireton navrhl rozsáhlé ústupky: mělo být povoleno (nikoliv uloženo) užívání Knihy společných modliteb a biskupům dovoleno pokračovat v činnosti (bez donucovací a soudní moci); nikdo neměl být nucen k návštěvě bohoslužebných shromáždění. 
Na konci července 1647 se zdály všechny strany připraveny k dohodě. Po odchodu jedenácti presbyteriánských vůdců, na něž armáda uvalila 10. června impeachment, do exilu, parlament kapituloval. Zbýval již jen souhlas krále, kterému vyjednavači nabídli významné koncese. Karel I. však znovu přecenil své síly, a návrh odmítl; tím ztratil sympatie armády a vytvořil předpoklady pro nástup radikálních levellerů. Dne 6. srpna armáda obsadila Londýn.
Vliv levellerů v armádě mezitím prudce rostl; většina vyšších důstojníků se však od jejich plánů distancovala. Levelleři za to obvinili grandy v dokumentu The Case of the Army Truly Stated ze zrady. Dne 18. října 1647 předložili Thomasu Fairfaxovi tzv. Dohodu lidu (The Agreement of the People), vlastní představu budoucího politického uspořádání země. Dokument začal brzy armádu rozdělovat. Většina vůdců dávala přednost řešení založenému na “staré konstituci” – s králem, Dolní sněmovnou a Sněmovnou lordů jako třemi představiteli moci, jejichž souhlas je nutný pro přijetí zákonů. Levelleři označovali současné zákony za pozůstatek “normanského jha”; “lidé” se podle nich za občanské války osvobodili od tyranie následovníků Viléma Dobyvatele a požadovali provedení volební reformy, dvouleté funkční období parlamentu a kodifikaci “nezcizitelných práv lidu”; v jejich představách nebylo místo pro krále, “muže krve” (man of blood). Grandy pobuřoval především požadavek levellerů na zavedení volebního práva pro muže, kteří se nedopustili zločinu; ani jejich pozdější ústupek, aby mohli volit alespoň všichni nezávislí výrobci včetně tzv. copyholderů, soupeřící strany v armádě nesjednotil. Dohodu lidu se nepodařilo prosadit; ke zděšení armádních vůdců Olivera Cromwella a Henryho Iretona se však rozdělila armáda.
V listopadu 1647 přineslo úsilí Thomase Fairfaxe a grandů o sjednocení armády pozitivní výsledky, ačkoli vliv levellerů v armádě nadále přetrvával. Situaci ale opět zkomplikoval Karel I., tentokrát útěkem a podpisem spojenecké smlouvy se Skoty (Engagement). V lednu 1648 schválil parlament The Vote of No Adresses; králi již neměly být předloženy nové nabídky a sněmovny se neměly zabývat jeho případnými návrhy. V roce 1648, kdy probíhala druhá občanská válka, armáda potlačila řadu povstání; v červenci porazila u Preston Mooru Skoty, jež vstoupili do Anglie. 
Kampaň levellerů se znovu rozběhla v říjnu 1648. Na rozdíl od předchozího působení se jejich vůdci nesnažili rozdělit vojáky a důstojníky; spolu s armádními předáky chtěli zabránit dohodě parlamentu a krále, která by ukončila naděje na prosazení reformy a pravděpodobně by znamenala rozpuštění armády. Ireton a většina vysokých důstojníků se proto necítili být více vázáni souhlasem parlamentu (starou konstitucí), čímž se přibližovali levellerské Dohodě lidu. Radikálové neustále připomínali zodpovědnost krále za občanskou válku. Po Prideově čistce parlamentu ze 6. prosince 1648, již odsuzovali presbyteriáni a bouřlivě oslavovali independenti a sektáři, spěl vývoj k popravě panovníka. Před koncem roku přijal okleštěný parlament (Rump) záplavu petic a prohlášení od radikálních puritánů a republikánů, které armádu povzbuzovaly k dokončení reformace a k přísnému soudu s králem; organizovaná menšina byla schopna prosazovat své názory, zatímco většina, pro níž bylo soudní řízení s panovníkem nepřijatelné, zůstala bezmocně přihlížet. Po popravě Karla I. 30. ledna 1649 se znovu vyhrotily spory mezi vůdci armády a levellery; radikálům se své představy nepodařilo prosadit a jejich hnutí se brzy rozložilo. 
Úpadek levellerského hnutí znamenal konec etapy tzv. sekulárního radikalismu. Podle Bernarda Cappa “měla revoluce od počátku dva hlavní cíle: přání nahradit tyranii svobodou a modlářství zbožností.” Levellerské a diggerské hnutí odpovídalo na první z nich. Rozvoj tzv. “mystického radikalismu”, jenž reagoval na druhý požadavek, začal v raných 50. letech; je spojen s baptisty, hledači (seekers), rantery, Pátými monarchisty, kvakery a dalšími. Dělení všech radikálních hnutí a náboženských sekt na sekulární, náboženské či mystické je nicméně problematické; například Pátí monarchisté přebírali řadu levellerských názorů, levelleři byli v některých ohledech zcela závislí na podpoře baptistických kongregací. V programu levellerů se odrážely i náboženské cíle: důraz na praktické křesťanství, z nějž odvíjeli útok na bohaté, požadavek náboženské svobody a další. Brian Manning charakterizuje podstatu levellerů následovně: “Jejich politické cíle ovlivňovalo náboženství a náboženství bylo ovlivněno jejich politickými plány.”

	Kapitola třetí
	Mileniaristické a entuziastické radikální sekty “anglické revoluce”	

3. 1. Baptisté

	V lednu 1647 vydal skotský presbyteriánský duchovní Robert Baillie traktát, v němž označil “anabaptisty” za zdroj všech herezí. Neměl však na mysli původní anabaptisty, radikální reformační hnutí z 16. století, nýbrž anglické baptisty, silné především v Londýně a armádě. Baillie je obviňoval z toho, že rozšiřují svůj vliv po celé zemi, odmítají jednotnou národní církev, podporují dobrovolná společenství laických věřících, trvají na křtu ponořením duchovně znovuzrozených “svatých”; z těchto principů se podle něj “rozlévala” hereze po celé zemi.
	Baptističtí vůdci důsledně odmítali jakoukoli spojitost s násilnou münsterskou revolucí a polygamií Johna z Leidenu, která vyvolávala ještě po sto letech obavy veřejnosti. Rychlý vzestup baptistů na počátku 40. let povzbudil příval polemických traktátů o münsterských záležitostech. Značné podobnosti v doktríně způsobovaly, že se mnozí baptistů obávali jako hrozby pro rodinu, osobní vlastnictví a “vládu pořádku”. Každý baptistický vůdce se stával možným “Johnem z Leidenu”; rostl strach, že Londýn bude novým “Münsterem”.
Baptisté se celkem po právu bránili, že mezi “starým” anabaptismem a jejich společenstvím existují značné rozdíly. Sekta vznikla z tradic anglického puritanismu; organizovaný anabaptismus v Anglii nepřežil vládu Alžběty I. Sekta navazovala na vzory separatismu. Od 80. let 16. století přivedla perzekuce řadu radikálních puritánů do emigrace v nábožensky tolerantnějším Nizozemí. Skupina z údolí Trentu, jež odešla z Anglie v roce 1608, může být považována za předchůdce “revolučních” baptistů. Krátce před odjezdem, nebo po příjezdu se uprchlíci rozdělili do dvou seskupení pod vedením Johna Smythe a Johna Robinsona. 
Smythovo společenství brzy ovlivnil nizozemský anabaptismus. Jeho členové měli za to, že musí odmítnout nejen autoritu Church of England, ale i platnost svátostí, včetně křtu; Smyth krátce poté pokřtil sám sebe a své následovníky. Stejně důležité bylo rozhodnutí Smythovy církve odmítnout ortodoxní kalvinismus anglického puritanismu; členové společenství věřili, že Kristus nezemřel jen za spásu vyvolených jednotlivců, jeho smrt dávala možnost k záchraně všem. Tzv. všeobecní baptisté (General Baptists) zastávali optimistické arminiánské učení o “všeobecném vykoupení” (general redemption). Většina členů sekty následovala Thomase Helwyse, který vyvažoval Smythův optimismus vírou v přirozenou zkaženost “světské moci”; tento princip se neslučoval s puritánským přesvědčením o schopnosti “zbožné” vlády reformovat církev a stát podle křesťanských zásad. V roce 1612 se Helwys vrátil do Anglie a založil v Londýně první sbor tzv. všeobecných baptistů. Kolem roku 1626 existovalo v zemi pět kongregací, o nichž ale nezůstalo zachováno mnoho zpráv.
Skupina vedená Johnem Robinsonem zůstávala učením leidenského teologa Arminia nedotčena. Řada vůdčích představitelů seskupení zastávala polo-separatistické pozice; jejich ideálem byl návrat do Anglie a smíření s reformovanou národní církví. Henry Jacob, jeden z nejvlivnějších představitelů tohoto principu, se vrátil do Anglie v roce 1616 a založil kongregaci na londýnském předměstí Southwark. Většina členů sboru se zřekla emigrace a po nástupu laudiánské perzekuce reagovala na útlak extrémním separatismem. Nejradikálnější věřící se odloučili a založili církev, jejíž duchovní své členy křtili. Jednalo se o první sbory tzv. Particular Baptists, kteří na rozdíl od tzv. General Baptists zastávali kalvínskou nauku o predestinaci.
V letech 1640-1642 přikročili Particular Baptists a General Baptists k praktikování křtu ponořením; důsledkem baptistického novátorství bylo, že je veřejnost vnímala jako novou sektu, jež se vydělila z tradičního puritánského separatismu. Většina současníků nechápala, že rozdíly mezi oběma skupinami znemožňují vzájemnou spolupráci. Hlavním předmětem sváru byl jejich odlišný postoj k soteriologii; Particular Baptists odsuzovali učení o “všeobecné záchraně” jako herezi, zatímco pro General Baptists byl arminiánský postoj ke spáse důležitějším bodem než víra v křest ponořením. 
Baptistické kongregace zažily vrcholný vzestup v době, kdy probíhal spor mezi presbyteriány a independenty. Independentské učení o církvi jako autonomní kongregaci “svatých” pod záštitou místních autorit bylo základem jejich spolupráce se všemi separatisty. Independenti, jejichž vliv v parlamentu a armádě neustále stoupal, se rozhodli bránit náboženskou svobodu všech puritánských “svatých”, včetně baptistů. Ti se poprvé ve svých krátkých dějinách mohli soustředit beztrestně na evangelizaci; do nástupu kvakerů byli baptisté nejúspěšnějšími šiřiteli radikálních náboženských myšlenek. V dobách první občanské války se jejich misionářská aktivita omezovala na Londýn; zvláště Particular Baptists sklidili hněv řady independentských kongregací za “přetahování” věřících. 
Tzv. General Baptists se soteriologickými důrazy vyčleňovali z “kalvínské koalice”; podporu nalezli především v nižších vrstvách londýnského obyvatelstva, které bylo puritánským vlivem dotčeno méně. Spolu s kvakery o dekádu později a metodisty o století později prokazovali, že učení o všeobecném spasení s důrazem na lidskou důstojnost mívá u nižších společenských vrstev větší ohlas než kalvínský determinismus. Britský historik Murray Tolmie charakterizoval jejich misionářskou kampaň v Londýně jako první moderní revivalistické hnutí. Nejúspěšnější evangelista Thomas Lambe slavil na misijních shromážděních úspěch svými teatrálními metodami; Thomas Edwards popsal setkání tzv. všeobecných baptistů následovně: “Během jejich církevních setkání je mnoho zmatku a hluku, jako by se jednalo o divadelní představení; někteří hovoří na jednom místě, jiní na druhém. Dělají hluk … a potom se mezi sebou hádají … mají mnoho duchovních cvičení … někdy v církvi vyvstane spor o to, kdo bude provádět příští cvičení. Nastane-li takový případ, hlasují o tom, někdo pro jednoho, jiný pro druhého. V kongregaci se často stává a je to povoleno, … že někdo povstane a namítá proti učení …uprostřed řečníkovi promluvy …, potom se mezi sebou hádají, aniž může řečník dokončit svou řeč.”
Evangelizační metoda londýnských baptistů byla založena na obrozeneckých shromážděních, veřejné neformální debatě a tištěné propagandě. Po vítězství parlamentariánů v letech 1644 a 1645 rozšířili svou činnost téměř na celé území Anglie. Významným předvojem jejich aktivit byla armáda, v níž “svatí” nalezli mnoho podporovatelů. Pacifismus anabaptistů nenašel ani v jednom ze dvou baptistických křídel žádný ohlas. “Zbožní” sdíleli přesvědčení puritánů, že parlamentní vojska, zvláště New Model Army, jsou Božím prostředkem k destrukci papežství a tyranie. Vojenská služba v regimentech, kterým veleli “svatým” naklonění vyšší důstojníci, dávala baptistům značné možnosti pro laickou evangelizaci; řada baptistů se stala neoficiálními kazateli v posádkách ovládaných horlivými puritány. Kazatelé, jež v armádě nesloužili, spoléhali na vojenskou podporu, která je chránila před nepřátelstvím místních úřadů.
Evangelizační úsilí “svatých” přineslo výsledky. Kolem roku 1660 se k bohoslužbám shromažďovalo více než 250 baptistických kongregací; asi 60 procent z nich představovaly kongregace Particular Baptists. Badatelé mají na základě výzkumů za to, že sbory tzv. všeobecných baptistů převyšovaly počtem Particular Baptists; celkový poměr členů obou skupin byl přibližně srovnatelný. Velikost jednotlivých sborů se výrazně lišila; podle zdrojů, jež přežily, od 18 do 261 lidí. Podle nejvyššího odhadu dosahoval počet baptistů  25 000 členů. Jejich vliv byl podobně jako u jiných náboženských sekt konfliktního dvacetiletí zřetelně vyšší, než by napovídala skutečnost, že představovali pouhou polovinu procenta veškerého obyvatelstva.
Církevní organizace byla založena na principu příslušnosti k “jedné církvi, ačkoli v různých kongregacích”; baptisté respektovali kongregační autonomii, ale jejich oddanost společnému modelu “pravé církve” jim umožňovala organizovat nahodilé úspěchy evangelizace ve větších svazech. V roce 1644 se sedm londýnských církví Particular Baptists spojilo v jednu asociaci. V 50. letech vytvořily skupiny Particular Baptists ve West Country, v centrálních oblastech Anglie, hrabstvích na sever a jih od Londýna, jižním Walesu a ve vojenských posádkách v Irsku regionální sdružení. Londýnští vůdci se pokusili s omezeným úspěchem vybudovat základy národní organizace. Dostupné záznamy naznačují, že regionální organizace General Baptists byla značně nestálá. Tzv. všeobecní baptisté si udrželi neformální ráz lidového evangelického hnutí. Ačkoli byli chudší než Particular Baptists, platili na plný pracovní úvazek evangelisty a tzv. posly; ti založili v roce 1654 národní shromáždění v Londýně. Sociální homogenita, jejich relativně neformální struktury a teologická izolace od zbytku radikálního puritanismu jim dávaly soudržnost, které Particular Baptists nemohli dosáhnout.
Vznik místních sdružení odráží geografické rozdělení baptistů. Hlavními oblastmi jejich působení byly střední, jižní a západní části Anglie. Na severu působila jen hrstka “svatých”. Obě skupiny sklízely největší úspěchy v Londýně a ve střední Anglii. Tzv. všeobecní baptisté se výrazně prosadili v lesnatých pahorkatinách Kentu, močálech Lincolnshiru, kopcích Buckinghamshiru, tedy v oblastech s tradicí lidové hereze; někteří učenci z toho vyvozují názor, že “muže bez pána”, usedlíky a chalupáře v těchto relativně nerozvinutých oblastech přitahovaly heretické myšlenky, jež nemohly být efektivně potlačeny vzdálenými velkostatkáři. Particular Baptists sice také působili v okrajových oblastech, například v mokřinách a kopcích West Country; obecně platí, že byli lépe přijímáni v krajích s puritánským vlivem (v centrech textilní výroby). Významnou roli ve vstupu baptistů do některých oblastí hrál úspěch místních evangelistů, například Thomase Colliera ve West Country, Samuela Oatese a Henryho Denna v Kentu.
Kritici se baptistům vysmívali za jejich nevzdělané evangelisty a nízký původ jejich členů. V hnutí převažovali malí řemeslnící a obchodníci, tedy střední vrstva. Ačkoli “svatí” měli opory především ve městech, záznamy dosvědčují, že nemalá část se živila zemědělstvím. Členy baptistických kongregací byli i prosperující obchodníci a majitelé manufaktur. Abingdonský sládek John Tomkins po sobě zanechal jmění 6 000 liber. Samuel Moyer, obchodník, který dosáhl značného bohatství, se podílel na vládě v City. William Kiffin, zakladatel londýnského hnutí a pravděpodobně nejvlivnější baptistický vůdce, nahromadil ohromné bohatství jako podloudní obchodník; opovrhoval oficiálním monopolem Merchant Adventurers na obchod s vlnou. K “svatým” se přidala i malá skupina z řad gentry; jejím nejvýznamnějším členem se stal Henry Lawrence z Huntingdonshiru, předseda protektorátní Státní rady. Nižší gentry zastupovali Henry Danvers ze Straffordshiru, Robert Bennett z Cornwallu či John Rede z Wiltshiru.
Profesionální vojáci patřili v hnutí k nejmocnějším složkám. Když vstupovali do armády, řadili se k nižším společenským vrstvám. V 50. letech byli mnozí z nich díky svému zápalu a zásluhám povýšeni do velitelských hodností. Tito dobře placení důstojníci využili často zvláštních možností získat zabavenou půdu v Anglii a Irsku. Cromwellův major William Packer zakoupil spolu s dalšími baptistickými důstojníky královské panství v Theobalds. Jerome Sankey se jako velitel regimentu stal příslušníkem gentry v Irsku. 
K baptistickým kongregacím se přidalo přibližně 20 profesionálních duchovních. Ne všichni se zcela přizpůsobili sektářskému přístupu jako například Samuel Fisher, jenž se vzdal obročí v Kentu (240 liber za rok) a aktivně podporoval General Baptists do roku 1655, kdy konvertoval ke kvakerům. Jiní duchovní se ve své činnosti nadále řídili independentskými principy. Nejvýznamnější pastoři Henry Jessey a John Tombes například odmítli odepřít svaté přijímání separatistickým “svatým”, kteří nepřijali nový křest. Jejich model otevřeného tolerantního členství následovalo jen málo kongregací; patřily k nim církve v Bedfordu, jejímž členem se v raných 50. letech stal John Bunyan, v Broadmeadu a Bristolu. Většina sborů následovala model přísné výlučnosti. 
Tombesova učenost zvýšila akademickou kvalitu baptistických polemik a získala hnutí jistý respekt. Ochota některých bývalých profesionálních duchovních přijmout finanční podporu od “zbožné” vlády spojovala hnutí s reformní politikou “revolučních režimů”. Tyto postoje kompromitovaly základní tezi sekty o neužitečnosti formální učenosti a bezbožnosti národní církve. Staly se příčinou řady vnitřních konfliktů a v budoucnu argumentem kvakerů proti baptistům. Protichůdnost zájmů různých vlivných skupin, prosperujících podnikatelů, radikální gentry, profesionálních vojáků či duchovních přispívala k nedostatku homogenity hnutí. Rozdílnost politických názorů a sociálních postojů znemožňovala vytyčit a uskutečňovat společný cíl. Baptističtí vůdci vybudovali jen volnou koalici sborů, kterou spojovalo učení o pravé církvi jako společenství, jehož “svatí” jsou na znamení víry pokřtěni.
Baptistické sbory byly shromážděním “svatých” povolaných do společenství z “bezbožného světa”. Jako dobrovolná sdružení Božích “vyvolených” byly postaveny na rovnostářských  a demokratických principech, souhlasu společenství. Neexistoval rozdíl mezi duchovními a laiky; vůdčí roli zastávali starší, kteří vykonávali funkci učitelů, pastorů i soudců (výkon církevní disciplíny). Diakoni měli na starost péči o chudé. Starší vybírala kongregace z “bratrů” obdarovaných pro práci kazatele a učitele evangelia. Noví činovníci byli vysvěceni k službě staršími a evangelisty; církevní úřady uděloval sbor hlasováním všech členů. Církev poskytovala v případě potřeby starším finanční podporu. Volby a veškeré záležitosti kongregace se rozhodovaly společným konsensem. Oddanost “apoštolské čistotě” však v praxi vyžadovala uniformitu. Sbory svým věřícím nedávaly žádný prostor pro jiný názor v základních principech sekty; jedinou možností nesouhlasu byl odchod. Britský historik McGregor k tomu napsal: “Napětí mezi kolektivismem sekty a jejími dobrovolnými, rovnostářskými principy, postupně narušovalo vnitřní mír baptistických církví. Jejich zárodečný model smluvní společnosti svobodných jednotlivců i tak představoval radikální alternativu tradičním sociálním hodnotám.”
K náboženské praxi baptistických sborů patřila řada důrazů: zachovávání biblických zákonů projevujících se “zbožným” chováním členů, asketismus odmítající povrchní zábavy, křest ponořením na vyznání víry, kladení rukou, péče o chudé. Všechna tato opatření souvisela s podvědomým cílem vůdců kongregací omezit členství v sektě na “tvrdé jádro” oddaných “svatých”. Uchování církevní “čistoty” vyžadovalo přísný kázeňský systém. K těsnému dohledu nad věřícími sloužily mnohé prostředky: dlouhá modlitební setkání o sabatu, půst, duchovní cvičení, pravidelné návštěvy starších v domácnostech “svatých” a další. Duchovní se řídili apoštolským pravidlem napomínání chybujících členů: nejprve hovořili s  přestupníkem osobně; pokud to nepomohlo, zveřejnili jeho prohřešky před shromážděním “zbožných”. Neústupné hříšníky vyloučili, nebo “předali satanu”. 
Případy napomínání a exkomunikace zachované v církevních záznamech objasňují principy “morálního systému”, které museli baptisté respektovat. Kromě věrnosti základním doktrinálním požadavkům se zapovídaly hříchy opilství, klení, hazardních her, smilstva, nevhodných zábav, tance, smíšených manželství, neúčasti na společných shromážděních a dalších. Baptisté zaznamenali ve vynucování církevní kázně více úspěchů než národní církev, protože ze svých řad přísně vylučovali každého, kdo se vzdal zásad “svatých”. Historici se shodují, že se “baptistická zaujatost vybudováním “pravé církve” na pevných zásadách biblických nařízení přeměnila v úzký netolerantní legalismus. Zřejmá posedlost formální poslušností na úkor duchovní zkušenosti odcizila hnutí puritánské partnery a nutila mnoho nespokojených baptistů k odchodu k entuziastickým hnutím odmítajících vnější nařízení, jako byli kvakeři.
Baptisté čelili v 50. letech tlaku Pátých monarchistů a kvakerů; především konkurenci kvakerů, jejichž entuziasmus byl výzvou baptistickému literalismu, legalismu a přísnosti, nebyli schopni účinně čelit. Jejich problémy souvisely s vlastností typickou téměř pro všechny sekty, které opouštějí otevřené a neformální chování raných dob a zavádějí tuhou doktrínu a přísnou kázeň, aby zabezpečily výsledky evangelizačního působení. Mileniaristická očekávání postupně slábnou a církev zmírňuje své nepřátelství vůči “světu”, čímž přestává být účinným nástrojem radikální změny. Baptistický přerod sekty v denominaci v 50. letech urychlily nástup entuziastických kvakerů a jejich smíření s “revolučním” státem. Účinnost baptistů jako radikálního náboženského hnutí však byla vždy omezena střetávajícími se požadavky rovnostářského individualismu a teokratického elitářství, sektářské uzavřenosti a mileniaristické připravenosti k činům, náboženské autonomie a kolektivní disciplíny. 

3. 2. Pátí monarchisté

	Historici považovali ještě donedávna Páté monarchisty za iracionální či “bláznivé” hnutí, především pro jejich vypjatý mileniarismus. Nejnovější studie prokázaly, že sekta byla součástí širšího mileniaristického hnutí, jež zahrnovalo téměř celou tehdejší společnost. Víra v blízkost Božího království na zemi, které bude ustaveno nadpřirozeným zásahem, hrála výraznou roli v myšlení náboženských sekt a independentských kongregací, presbyteriánů, ale i Williama Lauda či Jakuba I.  Britský historik William Lamont poznamenal, že  “… mileniarismus neznamenal odcizení se duchu doby, ale naopak úplné zahrnutí se do ní”. 
Sekta se ustavila krátce po bitvě u Worchesteru v roce 1651. Hnutí bylo daleko více nátlakovou skupinou než novou denominací či stranou. Ve víře a náboženském uctívání Pátých monarchistů nebylo nic jedinečného; od baptistů a kongregačních církví se lišili jen v malých odchylkách v eschatologii a hlavně v politických postojích. Bernard Capp má za to, že “… rozruch, jejž Pátí monarchisté vyvolali v 17. století, nevyrůstal z toho, že zastávali mileniaristické myšlenky; byl způsoben tím, že rozvíjeli přesvědčivou a nebezpečnou syntézu, v které se tyto myšlenky staly ospravedlněním pro násilnou politickou akci a rozsáhlé sociální změny.”
Politické cíle Pátých monarchistů vycházely z jejich vidění světa, jež zakládali na proroctví biblických knih Daniel a Zjevení Jana. Tehdejší společnost se podle nich nacházela ve stavu antikřesťanské čtvrté monarchie (Dan., 2. kapitola). Věřili, že žijí v přelomovém čase, kdy bude čtvrtá monarchie překonána a na jejím místě se ustaví Kristovo tisícileté království (pátá monarchie). Součástí jejich víry byla deklarovaná připravenost zničit silou tehdejší království, převrátit sociální řád a stát se vládci nového světa; pro tento cíl byli ochotni pozvednout zbraně a prolít krev.  Strach, který sekta vyvolávala, zvyšovala propaganda přičítající jim řadu násilných záměrů – mezi jinými připravenost zapálit Londýn v roce 1659 a další. 
Političtí nepřátelé Pátých monarchistů – Rump, Cromwellův protektorát a Karel II. Stuart – však podceňovali skutečnost, že se “násilná” rétorika vůdců hnutí neshoduje s jejich relativně umírněnými zásadami chování. Většina “svatých” čekala na jasný Boží pokyn k boji za Kristovo království. John Canne vysvětlil, že Pátí monarchisté “si oškliví všechny tajné plány a spiknutí”, a proto “zůstanou ve svých pokojích”, dokud jim Bůh nedá zřetelný signál. “Násilnost” velké části “svatých” byla čistě verbální, protože jen málo z nich se cítilo během života Bohem povoláno pozvednout zbraně. K těm, kteří se vyjadřovali proti násilným akcím, patřili John Simpson, Edmund Chillenden, John Rogers, Peter Chamberlen, Morgan Llwyd, William Allen, William Aspinwall, Vavasor Powell a Christopher Feake. Za jejich výzvami k umírněnosti stála pravděpodobně úvaha Christophera Feaka, který roku 1654 prohlásil, že “tyranie není sama o sobě tak zlým strašákem …, jakým je anarchie”. Nechuť “svatých” k násilí se projevila nejvíce ve “velkém prorockém roce” 1666, kdy odmítli povstat bez jasného znamení z nebe. 
Členská základna hnutí se vyznačovala různorodostí; mnoho pamfletistů pocházelo z řad armádních důstojníků či vzdělaných duchovních, jejichž pohled na násilí byl umírněnější než postoje mas reprezentujících jiné sociální skupiny. Ochota některých Pátých monarchistů povstat proti ustavenému řádu, navzdory odmítavému stanovisku vůdců, se potvrdila v roce 1657 během spiknutí Thomase Vennera. John Jones kázal, že není vraždou zabít Cromwella.
Pátí Monarchisté byli zcela jednotní ve víře, že “svatí” budou za milénia vládnout s Kristem jako svým králem. Jejich představy o konstitučních detailech nové vlády se ale lišily. K nejdiskutovanějším patřila otázka, zda se Kristus zjeví a bude panovat osobně. Mary Cary, John Rogers a Thomas Tillam se domnívali, že Kristus bude přítomen. John Archer měl za to, že Kristus nejprve přijde a po nějaké době “svaté” opustí. Henry Danvers věřil v Kristův příchod až na konci tisíciletého království. William Aspinwall měl pochybnosti o tom, zda se Kristus vůbec zjeví. Nejpopulárnějším byl názor Johna Tillinghasta, který rozdělil milénium na “večerní” a “ranní” království. První mělo být založeno a provozováno “zbožnými”, Kristus se měl objevit až ve druhé fázi, po dosažení dokonalosti. Poslední teorie ospravedlňovala aktivistický postoj Pátých monarchistů a dávala jim svobodu organizovat první část milénia podle jejich představ.
Vůdčí představitelé hnutí zavrhovali světskou monarchii, vládu “jediné osoby” (single person). Počítali s ní však v případě příchodu krále Ježíše. V roce 1659 odmítli údajně přísahat proti možnosti vlády “jediné osoby”, aby nevyloučili případné monarchické panování Krista. V letech 1657-1658 se “svatí” jednomyslně postavili proti návrhu učinit Cromwella králem. V roce 1653, po rozpuštění Rumpu, byl postoj Pátých monarchistů a řady mileniaristických kongregací ke Cromwellovi opačný; vítali jej jako “druhého Mojžíše” a byli připraveni udělit mu absolutní moc.
Podle představ “svatých” patřila do příchodu Krista vláda menšině “vyvolených”, organizovaných do církevního parlamentu, jenž by byl založen na schématu židovského sanhedrinu. Jen členové kongregací měli mít právo volit zástupce do parlamentu; “zbožní” totiž neodvozovali moc od “lidí”, nýbrž od Boha. Ideálem mileniaristických sektářů bylo přenechat veškerou moc a rozhodování samotnému Bohu; oblíbeným prostředkem ke zjištění Boží vůle se stalo losování. “Tyranie svatých” byla logickým důsledkem kalvínského elitářství; program Pátých monarchistů neobsahoval žádný náznak demokracie. V roce 1651 přišli někteří kazatelé sekty s návrhem, který rozšiřoval volební právo na všechny “viditelné svaté”, tedy i na ty, jež se dobrovolně přidali k presbyteriánské církvi. Žádný parlament nebyl podle těchto vzorů, které inspirovala praxe z Massachusetts a New Havenu, nikdy zvolen. Barebonesův parlament vybral Cromwell; vliv řady kongregací, včetně Pátých monarchistů, byl nicméně nesporný. 
Pátí monarchisté usilovali o získání moci k vynucování “zbožné” disciplíny na širokých masách obyvatelstva. Požadavky “svatých” se opíraly o předpisy mojžíšovského zákona a novozákonní spisy. Úředníci měli trestat takové zločiny jako opilství, cizoložství a klení; očekávalo se od nich, že budou podporovat evangelizaci, chovat se střízlivě a cudně. Je proto pochopitelné, že nepřátelské propagandisty potěšil “morální poklesek” Edmunda Chillendena, jenž byl vyloučen z církve i armády pro milostnou aféru se služebnou. Mnozí obviňovali generála Harrisona a Johna Spittlehouse z opilství; nenašly se však důkazy. Někteří “svatí” zacházeli ve svých požadavcích příliš daleko: John More tvrdil, že smích je sám o sobě hříchem, jiní vyžadovali střízlivost v oblečení, Rogers kritizoval soudce za jejich dlouhé, napudrované vlasy, Tillam útočil na zženštilé muže, kteří si nasazovali paruky s dlouhými vlasy a holili si vousy.
Ačkoli Pátí monarchisté uznávali, že “vyvolení” i “zavržení” patří do různých sociálních skupin a jejich program nemůže být definován v třídních termínech, přesto věřili, že nastávající milénium přinese sociální revoluci. Tyto požadavky měly dva zdroje: první vyrůstal z touhy po odplatě za útlak a ponížení způsobené výše postavenými, druhý z víry, že sekulární aristokracie není nic ve srovnání s aristokracií “vyvolených”. Pravá nobilita se podle Johna Rogerse nevyznačovala “vnější pompou a marnivostí”, ale “vnitřní milostí a zbožností”. “Svatí” se vysmívali existujícímu sociálnímu řádu tím, že odmítali vzdát úctu výše postaveným smeknutím klobouku a důsledným tykáním všem lidem (užívání formy thee a thou jako kvakeři).
Z výše uvedeného nelze vyvozovat, že Pátí monarchisté usilovali o rovnostářskou společnost. Připouštěli sice, že z milénia budou mít prospěch všichni lidé, nejenom “zbožní”; obhajovali rovnost a spravedlnost a útočili na gentry a aristokracii. Na druhou stranu viděli sami sebe jako sociální a politickou elitu, což zdůvodňovali božským vyvolením. Hleděli s nadějemi k miléniu, během něhož měli vykonávat role králů, princů a šlechticů. Hnutí nebylo v pohledu na třídní důsledky milénia zcela jednotné – vlivná menšina vysokých důstojníků a vzdělaných služebníků zastávala konzervativnější postoje.
Široký zájem Pátých monarchistů o politická témata se projevoval i v jiných  oblastech, s kterými byla tehdejší společnost konfrontována: navzdory obavám současníků z útoku “svatých” na soukromý majetek, podporovala sekta osobní vlastnictví. Ačkoli byla převážně městským hnutím, přišla s několika návrhy na zlepšení zemědělských podmínek, Snažila se řešit problém chudoby a zdůrazňovala, že bída není důsledkem prokletí; Pátí monarchisté podporovali - v duchu merkantilismu - zahraniční obchod, vyslovovali se pro nižší daně a měli za to, že s příchodem milénia nebudou muset lidé platit žádné dávky. K nejdůležitějším tématům patřila reforma zákona. Významný byl jejich přínos k zahraniční politice; jejich postoj k evropským státům ovlivňovaly dva důrazy: merkantilismus a náboženství. 
Činnost a cíle Pátých monarchistů ovlivňovalo náboženské přesvědčení. Přesto není jednoduché hnutí charakterizovat v náboženských kategoriích; jeho vůdci nikdy nesestavili vyznání víry a neformulovali předpisy církevního uctívání, jako to učinili baptisté či kongregacionalisté. K homogenitě sekty nepřispívala ani volná organizace. Pozornost “svatých” poutal blízký příchod milénia; z tohoto důvodu pravděpodobně rezignovali na vytvoření pevné a trvalé struktury na národní úrovni. Regionální organizaci věnovali více úsilí; od roku 1652 se v Londýně scházelo šest kongregací Pátých monarchistů k pravidelným bohoslužbám – nejvýznamnějšími byla setkání v Allhallows the Great a u Blackfriars. Ve východní Anglii si Pátí monarchisté vybudovali úzké vztahy s řadou kongregacionalistických sborů a podíleli se na jejich bohoslužebných shromážděních; jen zřídka organizovali vlastní setkání. Ve Walesu vystupovalo hnutí jednotněji, především díky úsilí Vavasora Powella. 
Existovala i “mlhavá” organizace na národní úrovni. Pátí monarchisté v Barebonesově parlamentu posílali dopisy sympatizujícím církvím po celé zemi. Na pohřbu Johna Pendarvese v roce 1656 se sešli zástupci “svatých” téměř ze všech krajů. Seznam kontaktů sekty zadržený v roce 1657 prokázal, že disponovala zmocněnci i v tak odlehlých částech jako Hull a Cornwall. Hnutí ale zůstávalo i přes tyto společné kontakty a setkání nejednotné; k vnitřnímu rozdělení “zbožných” přispívaly různorodé názory na náboženské otázky: křest dětí, “pravá” sobota, kladení rukou či predestinace. John Rogers v roce 1655 Cromwellovi sdělil, že “svatí” mohou být “přivedeni k vzájemné lásce jen vaším mečem”.
Pátí monarchisté vzešli převážně z baptistických a kongregacionalistických církví, od nichž převzali koncept církve a bohoslužby. “Pravou církev” tvořili věřící, kteří se svobodně rozhodli připojit ke kongregaci; oddělili se od běžné společnosti a stali se “vyvolenými”. “Svatí” představovali malé procento populace; Spittlehouse jejich počet odhadoval na jednu čtvrtinu. “Neobrácení” neměli na bohoslužby “vyvolených” přístup; tam, kde “zbožní” duchovní zastávali farní obročí, byla shromáždění veřejná, jen “vyvolení” se však mohli účastnit přijímání.
Každá kongregace měla svrchovaný rozhodovací orgán; všichni členové měli právo volit církevní hodnostáře. Někteří “svatí” zastávali názor, že se bez řídících činovníků obejdou; tyto sbory zůstávaly i několik let bez pastora. Pátí monarchisté se řídili tradičním systémem tří hlavních úředníků, tj. pastorů, starších a diakonů. V mnoha kongregacích se kromě toho prosadil institut učitele. Řada tehdejších duchovních autorit trvala na tom, že kázat mohou jen ordinovaní služebníci; “zbožní” však nechávali promlouvat i spolehlivé laiky, kteří byli “osvíceni zjevením” od Boha. Radikálnější “svatí” trvali na tom, že vysvěcení k duchovní službě přichází přímo od Boha, nikoli od lidí.
Důraz Pátých monarchistů na božskou inspiraci ovlivňoval jejich postoj k ženám. Řada z nich si získala velkou úctu pro své “vyvolení” k prorocké službě či neocenitelnou práci pro kongregaci “svatých”; k nejváženějším “sestrám” patřily Sarah Wightová, prorokyně Anna Trapnelová a Mary Caryová, jež o sobě hovořila jako o “služebníkovi” (minister). Seznam zajištěný Thurloem v roce 1657 prokázal, že Abigail Marshallová byla zmocněncem Pátých monarchistů pro Lincoln. Existuje několik náznaků, že ve Vennerově kongregaci se pravidelně scházela skupina žen, která byla v roce 1657 pověřena šířením pamfletů rebelů.
Kongregace “svatých” zastávaly k právům žen během bohoslužeb různý postoj. Církev Johna Rogerse v Dublinu jim zakázala učit a zastávat úřad starších, dovolila jim ale hovořit v záležitostech církve a vykonávat úřad diakona. V Chamberlenově kongregaci navrhla “sestra” Harrisonová, aby měli muži a ženy stejné právo mluvit ve shromáždění. Členové plán po dlouhé diskusi odmítli a omezili nárok hovořit a modlit se jen na prorokyně. Podřízená role žen v rodině zůstávala zachována, ačkoli oslabení mužské svrchovanosti v církvi mělo jistý dopad i na rodinu.
Pátí monarchisté pohlíželi s nedůvěrou na všechny pozůstatky národní církve, jež přežily za protektorátu; anglikánský a presbyteriánský systém považovali za antikřesťanský. Zavedení tzv. vyšetřovatelů (triers), ustavených v roce 1654 Cromwellem k hodnocení a schvalování služebníků, chápali jako první krok k vytvoření nové národní církve; srovnávali lordy biskupy s lordy “vyšetřovateli”. Jejich útoky směřovaly především proti obročnímu systému, laické patronáži a desátkům, které byly v rozporu s principem dobrovolného členství v církvi. Řada Pátých monarchistů však z farního obročí či jiné podpory během protektorátu profitovala; většina z nich ale na tyto výhody postupně rezignovala: Feake v roce 1655, Rogers v roce 1653, Breviter v roce 1656; podobně se zachovali i John Wigan, Vavasor Powell a další. 
Víra v blízkost milénia vybavila Páté monarchisty citlivostí pro ekumenickou spolupráci. Pendarves kritizoval “svaté” za marnění času v hádkách o předpisech; podle něj se měli plně věnovat studiu proroctví. Pátí monarchisté měli za to, že “zbožné” lze hledat ve všech denominacích, dokonce mezi presbyteriány a kvakery. Mary Caryová a John Rogers proto věřící povzbuzovali, aby otevřeli dveře svých shromáždění všem příchozím. Chamberlen otiskl v novinách inzerát, v němž oznamoval, že “všichni křesťané se mohou zúčastnit každý třetí den, to jest úterý, shromáždění vedeného Dr. Chamberlanem ve White Friars”. 
Sekta byla v praxi schopna spolupracovat a udržovat úzké kontakty pouze s baptisty a kongregacionalisty. Baptisté v čele s Kiffinem, Jesseym a Highlandem navštěvovali zejména velká shromáždění v Allhallows the Great v Londýně. Řada Pátých monarchistů se scházela v baptistických a kongregacionalistických církvích; Pátým monarchistům bylo dovoleno zúčastnit se všeobecného baptistického shromáždění v Dorchesteru v roce 1658. S jinými náboženskými skupinami udržovala sekta jen velmi slabé spojení. Odsuzovala anglikány, presbyteriány i antinomiány, jejichž pozice řada “svatých” v dřívějších dobách zastávala. Jejich důraz na biblickou doslovnost (literalismus) a oddanost mojžíšovskému zákonu vyvolávaly nepřátelství nejen k antinomiánským ranterům, ale i k familistům (Family of Love) a sociniánům Johna Biddla. 
Pozoruhodný byl postoj Pátých monarchistů ke kvakerům. Mnozí, jako například Morgan Llwyd, plukovník Overton, Anna Trapnelová a příležitostně i Vavasor Powel, o ně projevovali zájem a sympatizovali s jejich podobnou mileniaristickou rétorikou; někteří členové sekty se dokonce později stali kvakery. Většina k nim však byla nepřátelská pro jejich alegorizaci a spiritualizaci základních biblických bodů, zvláště milénia. George Fox na oplátku tvrdil, že “žádný [Pátý monarchista] není Kristovým služebníkem, ale šelmou a nevěstkou”. Navzdory nesouhlasu s programem jiných náboženských skupin projevovali Pátí monarchisté během protektorátu omezenou míru tolerance; kromě toho kritizovali zásahy státu vůči vůdcům jiných církví, například Biddleovi a Naylerovi.
Jeden z hlavních důvodů, proč “svatí” odmítali koncept národní církve, spočíval v tom, že se presbyteriáni a anglikáni jako představitelé tohoto církevního uspořádání opírali v náboženských záležitostech o lidskou autoritu; “zbožní” uznávali jen Písmo a všechny církevní tradice hodnotili jako papeženecké.
V praktické víře Pátých monarchistů se projevoval mystický prvek a důraz na vnitřní osvícení prostřednictvím snů a vidění, které hrály významnou roli v procesu obrácení; věřící dlouze zkoumali, zda sny pocházejí od Boha či ďábla. Thomas Tillam věřil, že “pravý” služebník nemohl být povolán jinak než prostřednictvím “snů, vidění, zjevení, či přímo z nebe”. Většina vůdčích představitelů “svatých” tvrdila, že byla povolána ke službě prostřednitvím snu. Pátí monarchisté se ve svých vizích opírali i o nebiblické zdroje poznání, zvláště o astrologii, magii a alchymii. Jako představitelé jiných sekt, opírající se o biblický literalismus a vnitřní inspiraci, zpochybňovali význam učenosti a univerzit; Spittelhouse učil, že univerzity jsou “zdrojem ateismu a antikřesťanství [sytící] hltavé havrany, aby sežrali desátky.” Mary Caryová a John Spittlehouse přišli s vlastními návrhy na reformu univerzit, jejichž smyslem bylo použít colleges jako základnu pro světovou evangelizaci.
Evangelizace hrála v životě Pátých monarchistů významnou roli; “svatí” si přáli rozšířit evangelium do tzv. “temných koutů” Anglie a do zámoří. Anna Trapnelová vyzývala kazatele k cestám do Indie a Afriky, John Tillinghast chtěl poslat misionáře do Osmanské říše, Indie, Irska, Northumberlandu a Cumberlandu. Ačkoli Pátí monarchisté na rozdíl od kvakerů do ciziny nikdy žádného misionáře nevyslali, počínali si velmi aktivně ve Walesu (Propagation commission) i na severu Anglie a v Irsku.
Podnět k evangelizaci vycházel z důrazu na kázání a z přesvědčení, že Boží “vyvolení” jsou rozptýleni po celém světě. Tento impuls posilovaly eschatologické vize “svatých”, kteří věřili, že biblická proroctví hovořící o obrácení Židů a pohanů se přiblížila naplnění; obrácení a “obnova” Židů byla pro “svaté” znamením blížícího se milénia (jejich obrácení se očekávalo nejčastěji v letech 1655/56). Židé hráli významnou roli i ve spisech dalších mileniaristických autorů. Víra v důležitost “vyvoleného národa”, zvýšený důraz na Starý zákon, biblický literalismus, všeobecná apokalyptická nálada – to vše posilovalo šířící se zájem o Židy v Anglii a na kontinentu. Někteří lidé se dokonce v 16. a 17. století rozhodli přijmout židovské zvyky a rity; patřili k nim Richard Bruern, John Traske či Thomas Tany, který za interregna tvrdil, že je nevyšším židovským knězem. Oliver Cromwell ustavil za protektorátu komisi, jež se zabývala otázkou povolení návratu Židů do Anglie, a projevoval jim své sympatie. 
Jediným Pátým monarchistou, který se pokusil o systematický výklad prorockých knih, byl John Tillinghast. Spolu s předchozími teology, na jejichž výklady navazoval, viděl biblická proroctví v širší historické perspektivě; vysmíval se všem, kteří ztotožňovali “šelmu” ze Zjevení Jana a Daniele s Karlem I. či Cromwellem “jako by se od dob římské říše až do krále Karla … nestalo nic důležitého, co by stálo za zmínku”. Všechny mileniaristické vykladače přitahovaly časové údaje z knih Daniel a Zjevení Jana; velké popularitě se těšila především zmínka o 1260 dnech, jež se v obou knihách několikrát opakuje (1260 dnů = 42 měsíců = 3,5 roku). Tillinghast počítal 1260 dní (den podle řady vykladačů znamená v apokalyptické šifře rok, viz Num. 14, 34), během kterých mělo být “svaté město” vydáno pohanům (Zj. 11, 3) od roku 396, kdy papežové začali přebírat politickou moc. Počátek 1290 dní (roků), během nichž měl být znesvěcován chrám (Dan. 12, 11), vztahoval k roku 366, kdy podle něj došlo k definitivnímu zničení jeruzalémského chrámu; dva biblické časové údaje mu tak potvrzovaly, že k zhroucení šelmy (papežství) a k “obnově” Židů by mělo dojít v roce 1656. Danielovu zmínku o 1335 dnech (Dan. 12, 12) vztahoval Tillinghast k době “úplné dokonalosti”; počátek období počítal od roku 366, čímž se dostal k předpokládanému Ježíšovu osobnímu příchodu v roce 1701. Kristovo království se dělilo na dvě fáze; v první měli “svatí” použít fyzickou sílu k ustavení milénia, druhá začínala zjevením Krista v době dokonalosti.
Tillinghast podrobně analyzoval “nádoby zloby” vylité Božím andělem na hříšný svět (Zj. 16. kapitola): první nádobu vztahoval k Lutherově reformaci; druhou ke zničení episkopátu Dlouhým parlamentem; třetí představovala potíže “bezbožných” králů a vlád (například popravu Karla I., převraty ve Francii a v Nizozemí). Další rány se měly odehrát v budoucnu; zahrnovaly pád Habsburské říše, Říma či zničení Osmanské říše Angličany.
Tillinghast nebyl jediným, kdo se pokoušel určovat na základě biblických proroctví data zásadní důležitosti pro dějiny světa; mileniarističtí autoři postupně přisoudili dalekosáhlý význam rokům 1641, 1645, 1648, 1649, 1650, 1655-1657, 1660 a 1665. Časový údaj, na němž se shodla velká část “svatých”, se vztahoval k roku 1666; byl vypočten z “čísla šelmy” (666) ze Zj. 13, 18. V roce 1666 se však nestalo nic zásadního, co by ospravedlnilo předchozí výklady. Většina “zbožných” později spolu s Henry Danversem rezignovala na výpočet přesných letopočtů. K oživení eschatologických vizí došlo až v době tzv. Slavné revoluce, kdy většina mileniariánů dokazovala, že se biblická proroctví vztahovala k roku 1688-1689.
K pochopení tehdejší anglické společnosti a politiky je nezbytné docenit význam eschatologického a apokalyptického vidění světa. Lidé prožívali v různé intenzitě fakt, že žijí v době konce; této atmosféře přitom nepodléhali jen “svatí”, ale i Oliver Cromwell, anglikáni, presbyteriáni a roajalisté. Prorocké vidění světa ovlivňovalo řadu tehdejších představ, jež měly dalekosáhlý dopad například pro zahraniční politiku státu; Angličané vnímali ostrovní stát jako “vyvolený národ”, “nový Jeruzalém”, jako příklad pro ostatní. Usilovali o apokalyptickou křížovou válku, zničení Říma, Osmanské říše a všech tyranských králů. Eschatologické představy Cromwella a vůdčích politiků výrazně ovlivnily i střet s Nizozemím.

Pátí monarchisté byli převážně městským hnutím; nejdůležitější oblastí jejich vlivu se stal Londýn. K dalším významným centrům jejich působení patřil vzhledem k činnosti Vavasora Powella a Morgana Llwyda Wales. V 50. letech se Pátí monarchisté soustřeďovali především v jižních částech Anglie: vyskytovalo se zde osm skupin v Norfolku a Suffolku; důležitými místy byly i Devon a Cornwall. V severních částech centrální Anglie se nacházelo jen jediné skutečné centrum zahrnující Liverpool, Manchester a Cheshire. Hnutí se rozvíjelo i v některých izolovaných prostorech, jako byly Sheffield a Hull.
Vliv Pátých monarchistů sahal i do míst, která nelze považovat za území jejich působení; takové sbory se vyskytovaly především ve velkých městech, na pobřeží moře a důležitých obchodních cestách (pevninských i říčních); patřily k nim Southampton, Ipswich, Woodbridge, Abingdon, Devizes, Canterbury, Reading, Oxford, Warwick, Lincoln, Bedford a Exeter. Jinde, jako například v Bristolu, Dartmouthu, Portsmouthu, Newportu, Lewes či Sandwichi, působili jejich zmocněnci. Sekta se vyhýbala vesnicím; venkovské skupiny sice existovaly, například ve Skegby Nottinghamshire), Chalfontu St. Giles (Buckinghamshire), Trunchi (Norfolk) či Astonu-on-Trent (Derbyshire), neměly ale žádný význam pro národní hnutí.
Orientace Pátých monarchistů na města měla několik důvodů. Významnou roli hrála vyšší gramotnost městských obyvatel, jež se mohli s novými idejemi seznámit prostřednictvím knih a pamfletů, dále jejich větší svoboda a nezávislost ve srovnání s vesnicí; přispívalo k tomu i zaujetí Pátých monarchistů politikou, která se uskutečňovala v důležitých obchodních, vojenských a vládních centrech.
Důležité postavení si sekta vydobyla v armádě. Počet “svatých” není možné přesně určit; podle dostupných zdrojů se zdá, že New Model zaměstnávala 34 důstojníků a nejméně 56 vojáků z řad hnutí. Řada duchovních, jako například Wigan, Thomas Palmer, Simpson a Skinner, zastávala původně v armádě posty důstojníků; Powell a Llwyd bojovali pod Harrisonem a Rogers, Canne a Marsden sloužili jako vojenští kaplani. Řada kongregací Pátých monarchistů vznikla jako v Hullu díky vlivu armádní posádky.
Pro rozvoj hnutí bylo důležité i námořnictvo, které se stalo centrem mileniaristického entuziasmu. Pátými monarchisty byli námořní komisaři Carew a Rich, zástupce pokladníka pro námořnictvo John Portman, oslavovaný kapitán Owen Cox a další. Admirál Deane během války s Nizozemím doufal, že “Kristus sám bude oslaven; to je cílem těchto hrozných otřesů”. Mezi námořnictvem a “svatými” existovalo zřejmé spojení; v roce 1653 se uskutečnila na Blakeově vlajkové lodi bohoslužba, již vedli John Simpson a baptista Henry Jessey. Vliv hnutí v námořnictvu posilovala přítomnost Pátých monarchistů v důležitých přístavech, jakými se během války s Nizozemím staly Woodbridge a Ipswich.
Stanovit alespoň přibližný počet Pátých monarchistů je téměř nemožné. Dokonce i odhady současníků se výrazně lišily. Christopher Feake hovořil v roce 1655 o 40 000 lidech, jiní odhadovali sílu hnutí na 20 000 členů. Ačkoli se Powell v roce 1655 vychloubal, že může počítat ve Walesu s 20 000 ozbrojenými muži, byl schopen získat jen 322 podpisů pod petici A Word for God. Bernard Capp se domnívá, že počet Pátých monarchistů nikdy nepřesáhl 10 000 lidí; zároveň poznamenává, že ačkoli jejich množství zůstávalo ve srovnání s celkovou národní populací zanedbatelné (podobně jako u levellerů a republikánů), jejich vliv byl nesrovnatelně vyšší; síla organizované menšiny se v chaotických dobách konfliktního dvacetiletí projevila mnohokrát.
Členstvo Pátých monarchistů lze rozdělit do tří kategorií: první skupinu tvořili armádní důstojníci, někteří z řad gentry; druhou duchovní, z nichž mnozí dosáhli univerzitního vzdělání. Tito lidé představovali v hnutí menšinu, ze které vycházela většina vůdců;  představitelé Pátých monarchistů vydávali velkou část pamfletů, na jejichž základě si badatelé v současnosti vytvářejí názor na cíle a názory hnutí. Třetí skupina sestávala z lidí, které současníci označovali řadou nelichotivých přívlastků: “nejhorší sorta lidí”, “spodina”, “opovrženíhodní”, “bezvýznamní” či “chátra”. Jejich setkání prý byla plná tovaryšů a žen. Sám Christopher Feake poznamenal, že “svatí” jsou “seskupením nevzdělaných mužů a hloupých žen”. 
Historici se snažili vznik a vzrůst Pátých monarchistů odvozovat ze socio-ekonomických příčin, nebo z nábožensko-politických souvislostí. Nejnovější studie prokázaly, že ekonomická krize (hlavně potíže textilní výroby), s níž spojovali vzestup Pátých monarchistů někteří učenci, rozvoj hnutí nevysvětluje. Mileniaristický nástup na konci 40. let vzešel spíše z politického a náboženského převratu. Teprve po roce 1649 se mileniaristické nálady ve společnosti přeměnily do organizovaného hnutí nižších společenských tříd; tento proces urychlila poprava krále a později přesvědčení “svatých” o zradě milénia grandy.
Vzestup sekty následoval krátce po úpadku levellerského hnutí. Historik Perez Zagorin si povšiml řady společných znaků a podobností obou hnutí; levelleři i Pátí monarchisté měli silné pozice v armádě a v Londýně, přičemž sdíleli některé důležité cíle, například zrušení desátků a reformu zákona. Zagorin rozvinul názor, že mezi oběma hnutími existovala spojitost; Pátí monarchisté podle něj vděčili vzniku za vystřízlivění levellerů ze sekulárních a politických metod. V reakci na zklamání “ze zrady grandů” začali původní levelleři a jejich sympatizanti spoléhat na to, že se jejich cíle uskuteční prostřednictvím nadpřirozeného zásahu. Zagorin má za to, že vzestup Pátých monarchistů byl “nevyhnutelným důsledkem neúspěchu levicově demokratické revoluce”. Teprve po porážce levellerů “se začal šířit entuziasmus svatých a tisícileté království Krista”. 
Zagorinovy teze mají několik problémů. Za prvé, mileniarismus se ve 40. letech rozrůstal  rychlejším tempem a byl ve společnosti populárnější než v následující dekádě, kdy se poprvé stal organizovaným hnutím. Myšlenky o blízkém příchodu milénia byly i součástí levellerského programu. Za druhé, úsilí o zrušení desátků a reformu zákona nesouviselo se vzájemnou propojeností obou hnutí, ale s dlouhodobou nespokojeností všech radikálních skupin, že se tyto problémy neřeší. Mezi oběma radikálními seskupeními existovalo více rozdílů než podobností; levelleři například prosazovali rovnostářskou společnost, Pátí monarchisté byli elitářským hnutím. Za třetí, Zagorinovu tezi neprokazuje ani personální propojenost mezi představiteli obou hnutí; je pravdou, že někteří budoucí Pátí monarchisté, jako například Chillenden či Allen patřili v roce 1647 k významným armádním “agitátorům”, jiní vůči levellerům projevovali nepřátelské postoje.
Ačkoli běžní členové Pátých monarchistů vždy nesdíleli myšlenky svých vůdců, existuje řada náznaků, že stejně jako jejich pastoři měli původ v raných puritánských sektách. Současní badatelé diskutují o dvou problematických otázkách vztahujících se k členství představitelů některých společenských skupin Pátých monarchistů: za prvé si kladou otázku, proč někteří gentlemani a duchovní podporovali hnutí tak málo nakloněné existujícímu sociálnímu řádu, a za druhé, proč se mezi řemeslníky našli jedinci, kteří se stali “svatými”, zatímco jiní nikoli. 
Gentlemani se hlásili k Pátým monarchistům výjimečně. Většina z nich, jako například Rich a Overton, sloužila celý život v armádě a přemýšlela o sobě více jako o vojácích než o příslušnících gentry; tito muži navíc odmítali radikální sociální program hnutí. Někteří Pátí monarchisté v armádě, například major William Packer či kapitán John Spencer, na své členství později rezignovali, protože odmítali bojovat proti protektorátu.
Podobně i většina vlivných duchovních, jež se k hnutí přidali, sloužila původně v armádě jako vojenští kaplani či vojáci. Naopak řada služebníků s úzkými kontakty s vládou a obchodními zájmy, například Owen, Thomas Goodwin, Sterry, Peter, Kiffin a Knollys, se Pátým monarchistům vyhýbala a odsuzovala je jako hrozbu pořádku. Mezi vůdci sekty mělo 21 mužů univerzitní vzdělání (19 duchovních a 2 gentlemani); chyběli však teologové formátu Goodwina, Owena a Homese. Akademická neschopnost “svatých” je zřetelně patrná v jejich pamfletech; jen John Tillinghast byl schopen poskytnout systematickou studii prorockých textů.
V nižších sociálních skupinách, mezi řemeslníky, nehrály vzdělání a majetek významnou roli; vztah mezi službou v armádě a “svatými” je však i zde zřejmý.
Členství v Páté monarchii či v jakékoli jiné kongregaci “svatých” odpovídalo na dvě potřeby “zbožných”: poskytovalo jistotu spasení a také malou, uzavřenou skupinu “bratrů” a “sester” připravených k podpoře a spolupráci. Potřeba ujištění o spáse se stala pro věřící nutností už před rokem 1640. Souvisela s rozpadem univerzální církve a s problémem, jaká je “pravá cesta” k záchraně; učení o predestinaci navíc vyvolávalo úzkost “zbožných” zavrhováním možnosti zasloužit si místo v nebi. Strach “svatých” o spasení je patrný z řady jejich vzpomínek. Někteří lidé hledali jistotu dvacet i čtyřicet let a nezískali ji ani poté, co se stali členy církve. Ann Megsonová se obávala, že pro své pochybnosti musí být zavržená, protože “praví vyvolení” nepochybují. William Perkins utišil jinou ženu, když ji přesvědčil, že “touha věřit je samotnou vírou” a přináší spasení. Později však žena upadla do zoufalství, když si uvědomila, že touha být bohatý není totéž jako bohatství samo.
Druhá polovina 40. let a následující dekáda umožňovaly “zbožným” “vyzkoušet” rozmanitá náboženská hnutí. Například Tabitha Kelsallová byla baptistkou i ranterkou, dříve než se připojila k Rogersovi. Mnozí věřící se přesvědčili, že členství v kongregaci “svatých” jim nepřináší hledanou jistotu spasení; jedinou zárukou byl jejich subjektivní pocit. V takové atmosféře nemohli duchovní zajistit stabilitu. 
Beznaděj “svatých” posilovala víra v peklo a zavržení. John Rogers zažíval v deseti letech úzkostné pocity strachu vyvolané kazateli “hřímajícími o smrtelných mukách zavržených”; každou noc očekával, že bude uchvácen ďáblem. Edwardu Waymanovi se zdálo, že jej roztrhal velký černý pes (ďábel). Jistá žena se polekala, že si pro ni přišel ďábel, když jí její pes v noci vyskočil na postel. Devět členů Rogersovy a Walkerovy kongregace bylo pokoušeno či se pokusilo o sebevraždu, aby unikli utrpení života. Sám Rogers se pokusil zabít několikrát. Vavasor Powell se o to jednou pokusil také. 
Věřící vstupovali do kongregací Pátých monarchistů z různých důvodů. Řada z nich uváděla jako pohnutku nějakou životní ztrátu: smrt dětí, manžela, rodičů, nemoc, ekonomický úpadek či ztrátu životního partnera. Jedna žena vyznala svou lhostejnost k náboženství, když si “užívala radostí života”; jistotu spasení začala hledat poté, co viděla zemřít manžela a děti rukou roajalistů při obléhání Liverpoolu. Ani tyto případy dostatečně nevysvětlují, proč se tito lidé přidávali k Pátým monarchistům; ztráty a utrpení zažívali i lidé, kteří se sektáři nikdy nestali. Je zřejmé, že neexistuje žádné univerzální vysvětlení příklonu k sektám; podrobná znalost životních osudů jednotlivců a jejich rodinného pozadí by snad mohla poskytnout částečnou odpověď. 
Zdá se, že rodinné poměry “svatých” hrály významnou roli v jejich budoucím příklonu k Pátým monarchistům; Rogers se zmiňuje o některých členech své kongregace a uvádí, že pocházeli z puritánských nebo “zbožných” rodin. Mnozí z nich hledali ujištění o spasení od dětství či puberty, což naznačuje, že pocházeli z puritánských domovů. Je pravděpodobné, že existoval vzájemný vztah (ačkoli ne úplný) mezi sektářstvím a druhou generací puritanismu.

3. 3. Hledači a ranteři

Rozpad jednotné církve ve 40. letech 17. století neumožnil jen vznik relativně snadno zařaditelných církevních denominací, jakými byli presbyteriáni, independenti či baptisté, ale i řady různorodých entuziastických skupin, které je obtížné definovat. Entuziasmus lze obecně charakterizovat jako přímé vedení Duchem svatým, jež nahrazuje světské a duchovní autority; je vnitřně individualistický, anarchický a neslučitelný s běžnou disciplínou církví a sekt. Současníci předpokládali, že jakákoli doktrína vyžaduje sektu, která učení ztělesňuje; z entuziastických skupin z doby interregna se po nástupu Karla II. Stuarta podařilo vytvořit církev na kongregačních principech jen Georgi Foxovi. Existuje málo náznaků, že hledači nebo ranteři někdy vytvořili soudržné hnutí; jejich počet zůstával zanedbatelný. Současný výzkum naznačuje, že obě “sekty” žily spíše v představách tehdejších myslitelů definujících hereze; ti vytvořili vhodné kategorie, v nichž uspořádali ohromné množství některých entuziastických spekulací.

I)
Základní učení hledačů (seekers) odráží mileniaristická očekávání “revolučního věku”. Seekers se neztotožňovali s puritánskou vírou, že prvotní apoštolská církev přežívala po staletí odpadnutí a perzekuce prostřednictvím hrstky “pravých svatých”. Hledači - na rozdíl od puritánů, navazujících na kontinuitu tradice vysvěcených “pravých služebníků” - tvrdili, že “pravá církev” zanikla a všechny svátosti a rituály jsou neplatné; znamením “viditelné Kristovy církve” pro ně byla milost daná apoštolům, která se projevovala zázraky (viz Skutky apoštolů). Protože se  žádná církev nemohla charismatickými dary vykázat, opustili hledači puritánská shromáždění a rozhodli se trpělivě čekat na božskou vůli. 
Seekers byli spíše odpadlíky z církve než zakladateli nové denominace. Jejich představy o mileniaristickém věku se lišily; někteří věřili, že nastane nová apoštolská éra, další předpokládali příchod Ducha, jenž “zapálí srdce všech věřících” k šíření věčného evangelia prostřednictvím zázraků. Není znám žádný oficiální dokument hledačů, který by stanovil jejich vyznání víry či postoje k náboženskému životu. Hledači byli spíše ztělesněním tehdejších náboženských debat než organizovaným hnutím či sektou.
Původ stanovisek hledačů lze hledat v debatách o platnosti svátostí převzatých od odpadlé národní církve, jež se vedly v londýnských separatistických kongregacích od poloviny 30. let; výsledkem těchto diskusí bylo mimo jiné odmítnutí křtu dětí. V roce 1642 independentský separatista Praisegod Barerbones baptistům vytýkal, že křtí dospělé ponořením; podle něj bylo potřeba mít k tomuto úkonu “zvláštní oprávnění z nebe, pověření, které měl Jan Křtitel”. Barebones, jenž sám hledačem nebyl, vyjádřil bezděky jejich základní víru; seekers očekávali, že dostanou z nebe pověření jako Jan Křtitel.
Hledači se časem stali proslulými. V roce 1646 je definoval Thomas Edwards ve své Gangraeně; základním literárním pramenem mu byl do dnešních dnů nezachovaný traktát budoucího rantera Laurence Clarksona, The Pilgrimage of Grace, by church cast out, in Christ found, seeking truth (1646). Pasáže, které citoval, jsou zmateným souborem baptistických a hledačských doktrín: “Svatí coby poutníci putují jako v chrámu za kouřovým sloupem, neschopní najít náboženství; neměli by se proto začít shromažďovat či zakládat troufalý domnělý dům, ale měli by čekat na příchod ducha, jako to udělali apoštolové. Clarkson se nestavěl proti užívání církevních obřadů, tvrdil, že každý člověk může křtít; musí však své oprávnění potvrdit podle apoštolského vzoru  zázraky.
Další tři údajní hledači se zařazení do sekty bránili. William Erbery se vzpíral jakémukoli doktrinálnímu označení, ačkoli byl obviněn z více než jedné hereze. Věřil, že křesťané by měli v tichosti a pokoře očekávat Pána. Ve  40. letech předvídal brzký příchod duchovního milénia a plné zjevení Boží slávy v srdcích věřících; jeho nejzřetelnější vyjádření “odevzdaného čekání” inspirovala porážka “radikální věci” v roce 1653. John Saltmarsh, armádní kaplan, popsal hledače jako ty, kteří “čekají v modlitbě a setkáních, neodvažují se vlastních úvah o věcech, ani spolehlivých závěrů či výkladů Písma”; takové pojetí odmítl jako “podmínky nehostinné pouště”, protože plnost Krista “je již ve svatých” a “všechen vzrůst, zlepšení či reformace, jež přijdou, jsou pouhým zjevením či dostavením se toho”. Williamu Walwynovi, známému levellerskému vůdci, se zdálo v souhlasu s učením seekers zřejmé, že “v těchto časech neexistuje duchovenstvo jako v apoštolských dobách”; ani on se ale za hledače nepovažoval. 
Walwyn, Saltmarsh i Erbery podporovali soběstačnost osobní milosti pro každého věřícího; vykládali ji jako “ryzí rozum”, “svědomí”, či “duchovní osvícení”. Neztotožňovali se tedy s duchovní prázdnotou a s pasivním očekáváním, které bylo hledačům tradičně připisováno. Všichni měli za to, že v každé náboženské formě existuje část pravdy. Erbery učil, že je nutné vyhnout se “jednomu přesnému vidění Boha”, realitu podle něj bylo třeba hledat “v několika útržcích stejné pravdy projevující se ve vyznáních jiných svatých”. Walwyn souhlasil s tím, že je obviňován z mnoha herezí: “… neodvažuji se mezi nimi [herezemi, pozn. S. T.] kategoricky určit, co je pravda a co omyl: všechny v sobě mají možnost omylu: soudím všechny pečlivě.” 
Všichni tři muži byli za “revoluce” představiteli radikálů, jež odmítali přiznat jedinečnost nějaké církvi či sektě. Patřil k nim například Clement Writer, obchodník s látkami z Worchestershiru, který útočil na různé církve, aby dokázaly monopol na pravou víru znameními apoštolského ducha. Thomas Edwards tvrdil, že Writer není hledačem, ale zpochybňovačem Písma, skeptikem a možná i ateistou. Za hledače byli považováni například Roger Williams, Richard Coppin, John Webster, William Dell, Giles Randal a John Milton; na základě Cromwellovy reakce na informaci, že jeho dcera se stala hledačkou, byl k “sektě” přiřazován i sám Oliver: “Pohlíží [Cromwellova dcera Alžběta - pozn. S. T.] na vlastní marnost i tělesnou mysl a oplakává to. Proto hledá (jak také doufám) to, co ji uspokojí. Hledači jsou proto nejlepší sekta vedle těch, co nalezli; a toho má na konci dosáhnout každý pravý pokorný hledač. Šťastní ti, kdo hledají, šťastní, kdo nalezli.”
Cromwellova definice omezila stanovisko hledačů na tradiční puritánské hledání duchovního uspokojení. Seekers, v rozporu s tímto viděním, sdíleli přesvědčení o nemožnosti dosáhnout útěchu v oddanosti nějaké církvi či ve vlastním úsilím; vyšší poznání spojovali s miléniem, jež bylo podle nich na dosah. Konkrétní představy se výrazně lišily. Současníci termín seeker vztahovali k řadě různých náboženských postojů a myšlenek; označení “hledač” se používalo k popisu neurčitého počtu jednotlivců, kteří opustili národní církev a puritánské kongregace v době konfliktního dvacetiletí; existuje jen nahodilé svědectví o neformálních skupinách hledačů, příležitostně přitahovaných různými charismatickými proroky.
Britský historik W. C. Braithwaite, jenž napsal klasickou práci o počátcích kvakerismu, se domníval, že George Fox zformoval kvakerské hnutí ze skupin hledačů na severozápadě Anglie. Většina svědectví pro tyto skupiny vychází z autobiografických vzpomínek, sepsaných po dvaceti či třiceti letech. Tyto prameny sledují tradiční vzory popisující období neplodného hledání pravého náboženství před konečným odevzdáním se “vnitřnímu světlu” (light within); používají fráze jako “hledající lidé … praví hledači a dotazující se po nejlepších věcech”. 
Termíny “hledač” či “dotazující se” nemusí nutně odkazovat k sektě seekers. Margareta Fellová, Foxova manželka, byla podle pramenů hledačkou dvacet let, ačkoli navštěvovala národní církev. Thomas Taylor je popsán jako “hledající muž”, i když byl služebníkem na shromážděních separatistů. Vysvětlení vzniku kvakerismu z hnutí hledačů je postaveno na chatrných základech vzpomínek a záznamů prvních kvakerů a jejich nejasné terminologii. V “revoluční” Anglii sekta hledačů neexistovala, nepočítáme-li jednotlivce vyšlé z církví, pro které současníci používali termín seekers.

	II)
	Ačkoli výzkum pramenů o seekers a ranterech badatelům přináší podobné problémy, zachovala se na rozdíl od hledačů hrstka ranterských vyznání víry z počátku 50. let. Jejich autoři nebyli mluvčími sekty nebo hnutí, ale proroky “pravdy”, kterou získali prostřednictvím osobního zjevení. Jednotlivá pojednání se liší v řadě detailů, přinášejí ale shodný soubor doktrín. Ranterští proroci byli mystickými antinomiány: mystickými ve svém požadavku na jednotu s Bohem; antinomiány v odmítání existence hříchu. Člověk podle nich nemá svobodu, protože všechny lidské činy inspiroval Bohem. 
Jacob Bauthumley napsal, že “člověk jako bytost nemá svobodnou vůli činit zlo ani dobro”; “Hřích” měl podle Laurence Clarksona “svoji koncepci pouze v představivosti.” Ranteři věřili, že duchovní člověk je lhostejný k materiálnímu světu; ovládaný božským principem nemůže být znesvěcen žádnými skutky těla. Bauthumley nechtěl “povzbuzovat neslušné činy a zlo v žádném člověku”. Clarkson a Abiezer Coppe zažili cestující kazatele, jež názorně předváděli svou víru, tj. že “dokud nespáchají tzv. hřích, nebudou osvobozeni z jeho moci”. Clarkson demonstroval svou svobodu cizoložstvím a Coppe zálibou v rouhačském extatickém řečnění. Oba muži se stali zodpovědnými za lidovou představu ranterů jako cizoložníků, smilníků, opilců a rouhačů, která byla ospravedlňována náboženskými důvody. Již v roce 1650 se objevily lacinné knihy, jejichž obsahem byly veselé historky o orgiích ranterů.
Myšlenky ranterů vyvolaly okamžitý zájem v puritánských řadách; jejich traktáty kolovaly v baptistických kongregacích a v armádě. Oliver Cromwell provedl ve vojenských řadách očistu od ranterských doktrín a “odporných” činů. Činnost entuziastů byla velmi rychle potlačena místními i ústředními úřady, trestní legislativou a exemplárním trestáním propagandistů. Po roce 1650 se již žádný ranterský traktát neobjevil; nevyskytují se ani žádné zprávy o organizovaném hnutí, nepočítáme-li přechodný spolek následovníků Clarksona a Thomase Webba ve Wiltshiru. 
V lidových představách ovšem přetrvávalo pojetí ranterismu jako vyjádření extrémního bludařství slučitelného s “prorockými” naukami; k nim patřily následující “hereze”: Bůh jako tvůrce hříchu, peklo jako pouhá představa, ďábel jako strašák, Písmo je v nejlepším případě spisem jiných duchovních mužů užitečné pro neinspirované. Po roce 1649 se v zemi objevila celá řada “proroků” a “mesiášů”. K nejznámějším patřil John Robins, drobný farmář, který se usadil v Londýně a který o sobě tvrdil, že je vtěleným Bohem otcem a jehož žena měla údajně porodit nového Krista. Místní úřady jej nahlížely jako rantera; proto byl vězněn, dokud neodvolal. Jinými známými entuziasty, často označovanými za rantery, byli William Franklin, jenž se prohlašoval za Krista, dále Thomas Tany považující se za nejvyššího kněze Židů, John Reeve a Lodowick Muggleton tvrdící o sobě, že jsou “svědky” z knihy Zjevení Jana, kterým Bůh svěřil konečné pověření. 
Od roku 1649 v Londýně působilo množství vzájemně propojených skupin náboženských excentriků, fanatiků a “šílenců”, jejichž zmatený entuziasmus současníci jen stěží odlišovali od učení ranterů. Všichni mohli být lehce souzeni podle zákona o rouhání (Blasphemy Act) z roku 1650, který vznikl z velké míry jako reakce na ranterismus. Jistý Harrison z Chesteru prohlašoval, že duše uvnitř člověka je Bohem a že neexistuje nebe ani peklo. Tkadlec William Bond tvrdil, že “není Boha či vlády nad planetami, neexistuje Kristus, jenom slunce, jež na nás svítí …, není ani nebe ani peklo, jenom v lidském svědomí. Tkadlec Thomas Hibbord se dostal do potíží výrokem, že by vyměnil náboženství za džbánek piva. Henry Walker byl obviněn jako hrubý a odbojný rouhač za dopis Anně Roseové, v kterém jí sdělil, že by byl raději s ní v posteli než s Ježíšem Kristem v ráji.
Baptistické prameny potvrzují výskyt ranterského cítění mezi věřícími kongregací, nikoli organizované skupiny ranterů; většina členů věřila v božskou inspiraci svých činů a považovala Písmo za mrtvou literu. S příchodem kvakerských evangelistů se ranterské postoje vytrácely. Fox charakterizoval ranterismus jako “svévoli a opilství, prokleté hovory, zábavu ve volných dnech, nadávky a kletby”, dále slabost pro tabák, hospodu, zpěv, tanec a hvízdání; to všechno v době, kdy kvakeři kázali; ranteři byli popisováni jako sprostí, divošští a oplzlí. Kvakeři odsuzovali ranterismus jako důsledek puritánské víry v ospravedlnění bez posvěcení ve srovnání s jejich dokonalostí prostřednictvím vnitřního světla. 
Richard Baxter měl za to, že ranterů “bylo tak málo a jejich existence byla tak krátká, že jsem neviděl žádného z nich”; toto hodnocení podmiňuje jeho neochota charakterizovat každý vulgární náboženský názor, s nímž se setkal, jako ranterský. Většina jeho současníků ovšem byla přesvědčena, že podvratné postoje nevzdělaných a bezbožných skupin se slučují s entuziastickými názory. Podobný pohled zastával i Christopher Hill, který tvrdil, že ranteři představují tradici lidových vrstev odmítajících učení a instituce ortodoxního křesťanství.
Vesnický materialismus mohl ranterské učení z části ovlivnit, sektářský entuziasmus má ale spíše náboženské vysvětlení; charakterizovaly ho radikální kázání, antinomiánská svoboda vůči morálnímu zákonu a mystický ideál dokonalosti, podle něhož se duchovní bytost mohla stát jedno s Bohem. Ranterští proroci kázali, že lidé mohou být osvobozeni z nesnesitelné viny a úzkosti, kterou zažívali v puritánských sborech. Podobné cíle sledovaly i myšlenky hledačů, kvakerů či muggletoniánů. Frank McGregor má za to, že “entuziasmus byl únikem z emocionální tyranie kalvinismu a kolektivní diktatury kongregací. Takzvaní hledači a ranteři ze záznamů církve ve Fenstantonu používali rétoriku entuziasmu, aby ospravedlnili odmítnutí tvrdých požadavků sekty na členství. Je dokonce pravděpodobnější, že nejzákladnější vyjádření entuziasmu nebyla ničím jiným než pokusem zjednodušit složité a propracované doktríny do jednoduchých pojmů.”
Historici se stále přou o to, zda hledači a ranteři vůbec existovali. Obě skupiny zřejmě v době konfliktního dvacetiletí působily, nikdy však v takovém počtu, jak si představovali nepřátelští pozorovatelé, od nichž se o obou sektách dozvídáme. “Hledači” a “ranteři” byli z velké části vhodnými termíny pro označení “podvratných” důsledků náboženské svobody druhé poloviny 40. let a následující dekády, kterých se konzervativní složky společnosti obávaly; hledači ztělesňovali odmítnutí církevní disciplíny, jež byla základním puritánským reformním programem, zatímco rantery charakterizovala sociální a morální anarchie.

3. 4. Kvakeři

Dějiny kvakerů začínají tradičně životem mladého George Foxe, tovaryše z Leicestershiru, který ve 40. letech opustil domov a putoval oblastmi střední Anglie. V roce 1647, ve věku třiadvaceti let, prožil “osvícení”: “Když jsem se znovuzrodil, Hospodin mi zjevil, že v Oxfordu a Cambridgi nejsou vhodní a oprávnění lidé ke službě Bohu.” Kromě toho se Foxovi dostalo poučení, že chození do kostela není důležité, protože Bůh přebývá v srdcích mužů a žen; “… církev není svatější než jakýkoli kus země.” Důraz byl kladen na “vnitřní světlo” (light within), jež vedlo údajně ke spasení a k dokonalosti. 
Počátky kvakerského hnutí spadají do roku 1652, kdy George Fox a cestující kazatelé – Richard Farnworth, Thomas Aldam, Margaret Killamová, William Dewsbury a James Nayler – začali evangelizační práci ve venkovských oblastech severní Anglie, kde spojovali dohromady skupiny separatistů. První konvertité byli z velké části prostí lidé, kteří odmítali ideologii a organizaci ortodoxního puritanismu. Většina z nich pracovala v zemědělství a někteří z nich byli od 40. let v konfliktu se statkáři; stavěli se proti nadměrnému nájemnému, velkostatkářským povinnostem a desátkům. Kvakerismus tak byl od počátku hnutím politického, sociálního i náboženského protestu. V letech 1654 a 1655 se kvakerští kazatelé přesunuli na jih země a jejich evangelizační úspěchy získaly sektě vliv, takže přestala být jen regionální “nepříjemností” a stala se “celonárodním problémem”. William Prynne měl za to, že vzestup kvakerů naplnil Jeremiášovo proroctví: “Od severu se přivalí zlo na všechny obyvatele země.”
Úspěch hnutí byl působivý; během deseti let se mu podařilo získat až 60 000 členů. Kvakeři se stali stejně početnou skupinou jako katolíci a značně větší než baptisté a Pátí monarchisté. Byli nejúspěšnější “revoluční” sektou; i tak ale tvořili méně než jedno procento veškeré anglické populace. Jejich vliv byl nicméně mnohem větší; žádné hrabství neuniklo učinkům jejich působení. Ačkoli byli kvakeři na počátku především venkovským hnutím, soustředili se i na významná města, hlavně na Londýn a Bristol. Hugh Barbour má za to, že jejich vzestup se musel obyvatelům země jevit, jako by se k nim obrátila celá Anglie. Církevní organizace kvakerů byla v počátečních letech jejich působení značně neformální a volná; místní organizace spojovali jen cestující kazatelé. Podle Richarda Vanna není před rokem 1670 možné o kvakerech hovořit jako o sektě, ale jako o hnutí.
Náboženská minulost většiny kvakerských konvertitů byla spojena s puritanismem. Mnozí se, stejně jako Isaac Penington, “dostali do nesnází díky kalvínské predestinační teorii”; důsledná aplikace puritánského vidění hříchu je přiváděla k beznaději. Dříve než se stal kvakerem, strávil George Fox několik let v zoufalství a strachu o své spasení. Kvakerismus byl z velké míry psychologickou reakcí na zneklidnění způsobené strachem o “vyvolení”. První cestující kazatelé dosahovali významných úspěchů mezi “svatými”; obrátili řadu baptistů, hledačů, ranterů a Pátých monarchistů. Kvakerské myšlenky měly ohlas i mezi bývalými levellery a diggery; k hnutí konvertovali i Gerrard Winstanley a John Lilburne.
Většina kvakerů patřila sociálním původem, navzdory místním rozdílnostem, k střední třídě; entuziasté měli zastoupení mezi velkoobchodníky, maloobchodníky, řemeslníky, yeomany a farmáři. S výjimkou žen a farmářů byli gramotnější než ostatní části společnosti. Jen málo členů sekty náleželo k gentry a k pracující chudině; v průměru patřili k bohatším vrstvám. K hnutí se připojil značný počet žen; sekta jim sice nezaručovala rovnost, ale rozhodně více nezávislosti než většinová společnost: ženy kázaly, evangelizovaly, psaly traktáty a podílely se na církevní vládě. Politický vliv hnutí zajišťovali kvakeři, kteří byli členy hrabských komisí (county committees), armády a námořnictva; dále i vlivní přátelé.
Kvakeři z doby interregna neprojevovali velký zájem o teologii; náboženskou doktrínu systematicky rozvíjeli teprve v 70. letech 17. století. Do té doby formulovali, slovy Christophera Hilla, svou víru “defenzivně, negativy”. Odmítali predestinační učení a tvrdili, že spasení je pro každého; pokud by platila Kalvínova teorie, byl by Bůh “nejkrutější ze všech bytostí”. Jejich pozornost se obracela k “světlu”, Kristu, “vnitřnímu světlu”; tyto termíny používali zaměnitelně. Spasení bylo dosažitelné pro všechny; to ale neznamenalo, že každý bude zachráněn; na rozdíl od predestinačního učení záleželo na úsilí každého jednotlivce.
Kvakeři silně zdůrazňovali potřebu jednoty s Bohem. Thomas Holme otevřeně prohlašoval, že stojí “výše než svatý Petr; je rovný s Bohem”. George Fox byl ve svém vyjádření opatrnější: “Ten, který posvětil, a ti, jež jsou posvěceni, jsou jedno; a všichni svatí jsou jedno s Otcem a Synem.” Kvakeři věřili, že Bůh mluví s člověkem přímo prostřednictvím vizí, snů, zjevení a proroctví. Fox měl mnoho vidění; většina z nich však byla odstraněna z první edice jeho časopisu Journal. V roce 1652 tvrdil James Milner na základě zjevení, že ve středu 1. prosince nastane Den soudu. Fox a jiní kvakeři v různých obdobích prohlašovali, že předpověděli Prideovu čistku, smrt Cromwella, restauraci Stuartovců, válku s Nizozemím, morovou epidemii či požár Londýna. 
Ústředním bodem kvakerské náboženské ideologie byla víra ve “vnitřní světlo”, jež rozšiřovala puritánský důraz na Ducha svatého. Kvakeři byli duchovními mileniaristy; George Whitehead v roce 1660 napsal: “Příchod Krista v těle … byl jedním příchodem … a jeho zjevení v duchu, které zachrání lidi od hříchu, je jiným příchodem.” Členové hnutí věřili, že Kristus přišel v kvakerech a přijde v jiných; sociální a politické změny doprovodí toto vnitřní milénium. Spolu s jinými radikály zastávali kvakeři názor, že “duch” stojí nad Písmen; nevzdělaní lidé tímto způsobem odmítali převahu učených elit. Barbara Siddallová tvrdila, že “bible není Božím slovem, je jen mrtvou literou”. Fox byl umírněnější: “žádné písmeno, ani spisy Bible nemohou spasit naše duše, [to může, pozn. S. T.] naroubované Slovo”.
Hnutí odmítalo tradiční představu o Trojici; “Bůh a Duch nemají osobnost a nemohou být ve skutečnosti v osobách rozeznány.” Francis Howgil pohrdal myšlenkou “vzdáleného [transcendentního - pozn. S. T.] Boha”. Kvakeři se distancovali i od všeobecného křesťanského pohledu na kristologii; T. L. Underwood charakterizoval jejich přesvědčení následovně: “… vnější fyzická práce Krista v minulosti neměla žádný význam bez vnitřní duchovní zkušenosti Krista, kterou zažíval člověk v přítomnosti.” Členové hnutí věřili, že historická role Krista byla méně důležitá než poslání vůdčích kvakerů.
Stejně neortodoxní byla i kvakerská eschatologie, jež měla sklon k zduchovňování a zpřítomňování. Kvakeři neodmítali myšlenku konečného soudu a vzkříšení; jejich pozornost se ale upínala k soudu a ke vzkříšení uvnitř každého věřícího. Hovořili o nebi a peklu jako o vnitřním stavu. Když se baptista Matthew Caffyn ptal jistého kvakera, “kde je nebe, do kterého vstoupil Kristus”, muž “poklepal rukou na svou hruď” a tvrdil: “uvnitř mě, uvnitř mě!” 
První kvakeři byli ve své podstatě extatickým hnutím. Jejich jméno je odvozeno z jejich chování – třesení se; to bylo vnějším projevem vnitřních skutků a Boží moci. Když entuziasté v roce 1654 poprvé vstoupili do Londýna, uspořádali shromáždění, během něhož Richard Hubberthorne kázal, ženy křičely a Edward Burrough se třásl; celá místnost se údajně chvěla. Podobnou zprávu zachoval Richard Farnworth z Yorkshiru. 
Kvakerský perfekcionismus, představa, že člověk může být osvobozen od hříchu, a víra v moc “vnitřního světla” vedly řadu členů hnutí k nezvyklému chování. John Gilpin se plazil po ulici v Kendallu a “domníval se, že na svých zádech nese kříž”; do Johna Toldervyho jednou “vstoupil” “vnitřní duch”, jenž mu nařídil, aby vložil ruce do pánve s vařící vodou, zapálil si nohy a vrazil si jehlu do prstů.
Výstřední chování a perfekcionismus se staly znamením božského souhlasu a oddělovaly kvakery symbolicky od “bezbožných”. George Emmot, gentleman z Durhamu, veřejně roztrhal krásné šaty se stužkami a oblékl se do prostého oděvu; své chování zdůvodnil následovně: “V tomto fádním oděvu se necítím světsky, ale zcela duchovně.” Řada kvakerů chodila veřejně nahá, aby svědčila o duchovní nahotě světa a varovala, že všechna pýcha bude na Posledním soudu odhozena; jiní považovali nahotu za symbol obnovené duchovní přirozenosti. Taková znamení byla vysoce symbolická a věřící jimi chtěli šokovat. 
Jiným projevem perfekcionismu a touhy prokázat Boží “vyvolení” byly dlouhé posty. Kvakeři navazovali na biblické záznamy o čtyřicetidenním postu Krista a Mojžíše; James Nayler, George Fox a mnoho dalších se postilo sedm, dvanáct i dvacet dní. Mnozí si mysleli, že Richard Hubberthorne po jednom takovém půstu zemřel. James Parnell skonal ve vězení v Colchesteru poté, co deset dní nepozřel nic jiného než vodu. 
Někteří členové hnutí tvrdili, že mají schopnost uzdravovat a činit zázraky. Farnworth napsal, že Bůh projevil svou moc “prostřednictvím svých služebníků”, kterým svěřil schopnost “klást ruce na nemocné a uzdravovat je jako v případě apoštolů”. Kvakeři se pravděpodobně hlásili k tzv. mystické tradici (Hermetic tradition), víře, podle níž se člověk rozkmotřil se stvořením (přírodou), ale ve stavu dokonalé jednoty mohou být tajemství přírody znovu odhalena. Několik kvakerských žen v této souvislosti tvrdilo, že zažilo bezbolestné porody. George Fox podle vlastních záznamů vyléčil 150 případů nemocí: neštovice, tuberkulózu, němotu, zimnici, bolesti zubů, křeče, kameny, svrab, bolesti hlavy, vředy, dnu, slepotu, ochrnutí a další. Ne všichni se však mohli takovými úspěchy pochlubit. Francis Howgil přiznal, že neuspěl při pokusu vyléčit chromého. Někteří kvakeři se dokonce pokusili vzkřísit k životu mrtvé. Jeden worchesterský kvaker vykopal mrtvolu učně a “nařídil mu ve jménu živého Boha vstát a chodit”. Říkalo se také, že kvakeři cestovali do Colchesteru, aby na vlastní oči spatřili vzkříšení svého druha Jamese Parnella.
Kvakerismus odpovídal z velké míry na tlaky a potřeby doby; spojoval v sobě radikalismus a entuziasmus “revolučních” let. Byl výsledkem vývoje ve druhé dekádě konfliktního dvacetiletí; rostoucí očekávání, jež občanská válka vyvolala, byla zmařena a zanechána v půli cesty. Kvakerismus byl jednou z forem, kterou lidé vyjadřovali rozčarování z politiky, z potlačení “staré dobré věci” (good old cause). 
Kvakerští konvertité nehledali po politické porážce náboženských radikálů jednoduchý únik ve víře; hnutí neztratilo nic z “agresivního radikalismu” předchozích let “revoluce”. Jejich zápal se projevoval v řadě důrazů; útočili na “shnilou” konstrukci církve, profesionální duchovenstvo, desátky, šlechtu či nespravedlivý sociální řád společnosti; k nejznámějším projevům jejich nesouhlasu se společností patřily neochota smeknout klobouk před sociálně výše postavenými a důsledné tykání všem lidem  (užívání thee a thou místo you).  
Kvakeři z 50. let 17. století nebyli důslednými pacifisty: někteří z nich zdůrazňovali mírovou povahu hnutí, ale ani oni se zcela nebránili použití síly v případě nezbytných okolností; jiní, jako například Burrough, vyjádřili v roce 1659 ochotu bojovat za prosazení “staré dobré věci”. Postoj kvakerů k použití síly byl dvojznačný a nejednotný. Vycházel z jejich víry, že konečný boj bude mít duchovní povahu. Členové sekty vysvětlovali Pátým monarchistům, že království nebude dosaženo prostřednictvím “vnějšího, viditelného člověka zabíjejícího a naplňujícího hrůzou nepřátele království, ale vnitřní a neviditelnou mocí, jež přebývá v srdcích lidí”. Hnutí ovlivňoval i “revoluční” zápal 50. let; George Fox nevylučoval, že “vnější síla” může mít své místo v naplňování Božích cílů na zemi. George Bishop otiskl v roce 1660 dopis, který napsal několik let před tím Oliveru Cromwellovi; vyjadřoval v něm nespokojenost s bázlivostí národa a vyzýval lorda protektora k boji. Fox i Burrough požadovali protestantskou koalici “k dobytí Říma”. Christopher Hill poznamenává, že do roku 1661 nevydali  kvakeři žádné “oficiální prohlášení bezpodmínečného pacifismu za všech okolností”.
Kvakeři z 50. let zaujímali ke společnosti dvojznačný postoj; vydělovali se z ní jako “Boží lidé”, ale neustoupili z ní zcela; jako “noví muži a ženy” se rozhodli dobýt svět, ne se před ním skrýt: “Naše práce ve světě je nabízet ctnosti toho, který nás povolal … Jsme Božími svědky a šiřiteli jeho života ve světě.” Ambivalentní postoj ke společnosti umožňoval kvakerům zvolit podle okolností buď tiché oddělení ze světa, včetně důsledného pacifismu, nebo vznášet militantní požadavky k prosazení jejich radikálních náboženských cílů. V 50. letech převažoval jednoznačně aktivistický přístup. Teprve po restauraci Stuartovců v roce 1660 je okolnosti donutily v zájmu sebezáchovy k pasivitě.

	Kapitola čtvrtá
Role radikálních sekt v politickém vývoji Anglie v letech 1649-1660

	I)
	Poprava panovníka v roce 1649 část Angličanů vyděsila, většinu ponechala lhostejnou. Militantní “zbožní” jeho smrt vítali, protože otevírala cestu pro “krále Ježíše”. William Dell údajně prohlásil, že Karel “nebyl králem; Kristus je králem”. Den po popravě panovníka kázal John Owen, independentský teolog, Cromwellův kaplan a pozdější rektor oxfordské univerzity, před Dolní sněmovnou, přičemž poznamenal: “Když se přiblížily dny vydání výnosu, zatřásly se nebe, země a všechny mocnosti světa, aby uvolnily cestu pro království, které nebude dáno žádnému člověku …, to musí nepochybně povstat.” Ve stejném kontextu viděli smrt krále budoucí Pátí monarchisté.
	Po převratu v roce 1649 se nejradikálnější mileniaristé v sektách a armádě odvážili vyjádřit souhlas s popravou panovníka a pokárat armádní důstojníky, že během událostí let 1647-1649 téměř odpadli. “Svatí” z Blackburnu poznamenali, že “jejich klesající naděje” povzbudily Prideova čistka, poprava krále a zrušení Sněmovny lordů. První petice budoucích Pátých monarchistů Certain Quaeres z 19. února 1649 útočila na důstojníky pro jejich snahu o dosažení dohody s panovníkem; signatáři vyjádřili naději, že armáda již nikdy nebude “pomáhat prosazovat pouhou přirozenou a světskou vládu podobnou pohanskému Římu a Aténám (příliš mnoho posledních náznaků však způsobuje naše obavy)”. 
Poprava Karla I. Stuarta se stala triumfem “svatých”; byla pro ně počátkem “celosvětové revoluce”, v níž měli být zničeni všichni králové světa. Spittlehouse se domníval, že Bůh použil Anglii “jako divadlo, … aby ukázal, co zamýšlí udělat se všemi národy”. V roce 1648 Hugh Peter v Dolní sněmovně prohlásil, že na základě “zjevení” ví, že “tato armáda musí vymýtit monarchii, ne jenom tady, ale i ve Francii a jiných královstvích kolem”. Většina “svatých” měla za to, že Anglie není jen prvním Božím národem, ale i prostředkem, pomocí něhož bude “zbožná revoluce” dosažena na celém světě.
Nástup radikálů vyvolal strach v řadách doktrinálně pravověrných kalvinistů; dřívější dělicí linie mezi presbyteriány a independenty se oslabovala; ortodoxní věřící obou skupin byli ochotni odložit rozdíly, které je rozdělovali, a čelit společně rostoucímu přílivu radikálního sektářství a lidové hereze. V Rumpu působila malá skupina sektářských entuziastů pod vedením Harrisona, Riche, Fleetwooda a Johna Jonese, jimž se podařilo prosadit například ustavení Komise pro propagaci evangelia (Commission for the Propagation of the Gospel) ve Walesu. Většina členů Dolní sněmovny ale byla nábožensky konzervativní; poslanci si uvědomovali, že obyvatelé země dávají přednost uchování národní církve s farní službou, podporovanou desátky. V srpnu 1649 byl v Rumpu předložen návrh, který potvrzoval existenci národní církve na základě ustanovení, jež přijal ještě úplný Dlouhý parlament; hlasování přineslo nerozhodný výsledek a návrh neprošel kvůli rozhodujícímu hlasu předsedy sněmovny.
Neúspěch hlasování potvrdil toleranci uctívání velkého množství církví a sekt včetně pokračující (i když ilegální) anglikánské liturgie. Tato svoboda měla určité limity; od března do června 1650 přijal Rump zákony proti porušování sabatu, nadávání, klení, cizoložství, incestu a pohlavnímu styku s mrtvými. V srpnu následoval zákon o rouhání (Blasphemy Act), který ohrožoval především tzv. rantery, ale i George Foxe a Johna Bunyana. V následujícím měsíci sněmovna odvolala zákony o rekusantech (mnohé z nich ještě z dob královny Alžběty) a tresty za neúčast na nedělních bohoslužbách; zákonem stanovila, že si každý věřící může svobodně vybrat místo bohoslužby a uctívání Boha, čímž se de facto přihlásila k již existující náboženské toleranci.
Z radikálních sekt zasahovali do politických událostí nejvíce Pátí monarchisté, později, především v roce 1659, i kvakeři. Nejméně aktivní byli baptisté, i když i oni do politických dějů let 1649-1660 mnohokrát vstoupili; většina baptistů náležela k umírněným a nebyla nijak nadšena aktivitou náboženských radikálů, která ohrožovala jejich relativně klidné vztahy s vládou. Kromě několika militantních baptistů, především irských armádních důstojníků, jež sdíleli víru Pátých monarchistů, že se Cromwell zmocnil role krále Ježíše, většina podporovala protektorát.
Pátí monarchisté se ustavili krátce po bitvě u Worchesteru v roce 1651; jejich vznik souvisel s vážnou krizí Commonwealthu, která oživila koordinovanou politickou aktivitu armády. Návrat Cromwella a jeho vojska ze Skotska vyvolal naděje ve velké části společnosti, neboť Rump kvůli své politice ztratil sympatie náboženských radikálů i tradičních elit a lidových vrstev. Své naděje upínali Pátí monarchisté k armádě, v jejímž středu působili i vojáci přesvědčení o nutnosti podporovat zájmy “svatých”. Nadále se prohlubovala propast mezi ortodoxními a radikálními puritány; v roce 1652 Anglie zažila šokující úspěch kvakerů, ve stejném roce “zaplavily” zemi petice a pamflety požadující odluku církve od státu.
Pátí monarchisté se v prosinci 1651 zorganizovali, aby podpořili “věc milénia”; po několika setkáních Cromwella s důstojníky a členy různých kongregací v Suffolk House pochopili, že Oliver dává přednost umírněnějším radám. Pátí monarchisté se shromáždili v Allhallows the Great (později se scházeli hlavně u Blackfriars) a podle Feaka dosáhli dohody v šesti bodech. Jejich víra, že každá vláda, která není v rukou “svatých”, je součástí “čtvrté monarchie”, jim přinesla řadu nepřátel: vlády, armádních vůdců a independentských duchovních Johna Owena, Thomase Goodwina, Philipa Nye a Sidracha Simpsona.
V prvních měsících roku 1653 zesílily útoky Pátých monarchistů a mnoha nespokojených skupin proti Rumpu. Na počátku ledna vojáci a duchovní v Allhallows požadovali svolání nového parlamentu; v březnu zaútočili u Blackfriars na Rump tři důstojníci. Ve stejném měsíci odložila sněmovna rozhodnutí v otázce války s Nizozemím, aby se vypořádala s násilnostmi kazatelů. Řečníci u Blackfriars požadovali skoncovat s “prokletým parlamentem ve Westminsteru”. V dubnu kazatelé požadovali, aby nebyl uzavřen mír s Nizozemci. Někteří řečníci útočili dokonce na Cromwella a vkládali naděje v Harrisona.
Cromwellova situace během krize nebyla jednoduchá; navzdory vzájemné nedůvěře Rumpu a armády se pokusil odvrátit polarizaci. Kusý parlament mu v jeho úsilí příliš nepomohl; krize vyvrcholila, když Rump 1. dubna 1653 odmítl prodloužit pověření Komisi pro propagaci evangelia ve Walesu. Tím pohněval nejen “svaté” a armádu, ale i Cromwella; když Oliver vysvětloval své důvody pro rozpuštění Kusého parlamentu, řekl, že jednání poslanců s Komisí pro propagaci evangelia ve Walesu “bylo jasnou ukázkou jejich ducha”. Cromwell si stále více uvědomoval, že bude nesmírně obtížné udržet si důvěru vojáků, aniž by se rozešel s civilisty. 
Cromwell se rozhodl pro akci poté, co sněmovna protahovala projednávání návrhu zákona o volebním právu; na setkání ve Whitehallu se s úzkým kruhem pozvaných dohodl, že by Kusý parlament měl jmenovat kolem čtyřiceti mužů, kteří budou spravovat zemi do doby, než bude situace vhodná pro volby do nové sněmovny. Přítomné poslance návrh nenadchl; Cromwell a důstojníci ale nabyli po dlouhé debatě jistotu, že členové parlamentu předloží plán druhý den ve sněmovně.
Oliver Cromwell si byl natolik jistý úspěchem, že se jednání poslanců neúčastnil; poslové mu ale k jeho velkému překvapení přinesli zprávu, že se Kusý parlament zabývá jen svým návrhem zákona a je nakloněn jej během dne přijmout. Cromwell dal příkazy ke shromáždění skupiny vojáků a spěchal do sněmovny; zde se posadil na obvyklé místo a nevěřícně sledoval dění. Ve chvíli, kdy dal předseda sněmovny hlasovat o návrhu zákona, povstal a začal hovořit; s velikým hvěvem a běsněním kráčel dlouhými kroky tam a zpět a častoval jednotlivé poslance nadávkami; označoval je za děvkaře, opilce a hanbu hlásání evangelia. Na vrcholu hněvu křičel: “Vy nejste žádný parlament. Ukončuji vaše zasedání.” Poté se obrátil na Harrisona a nařídil mu: “Zavolej je dovnitř! Zavolej je dovnitř!” Jistý seržant otevřel dveře a do sálu vstoupil podplukovník Worsley s třiceti či čtyřiceti mušketýry. Henry Vane v šoku protestoval: “To není poctivé; dokonce je to proti morálce a prosté čestnosti.” Cromwell se k němu otočil a křičel: “Ó, sire Henry Vane! Ó, sire Henry Vane! Pán mě osvobodil od sira Henryho Vanea!” Cromwell se pravděpodobně domníval, že Vaneův vliv bude zárukou přijetí jím navrženého plánu; proto jej při odchodu ze sněmovny nazval podvodníkem a volal na něj, že “mohl tomuto mimořádnému průběhu zabránit”. 
Rozpuštění Kusého parlamentu přivítala téměř celá společnost, nejvíce “svatí”; poděkování a petice “zbožných” přicházely z celé Anglie. Dne 25. dubna vyjádřila neznámá kongregace důvěru v Cromwella, “jehož nahlížela jako druhého Mojžíše”. Vrchní velitel skotské armády Robert Lilburne a jeho důstojníci věřili, že nyní začíná pod vedením Cromwella práce “ustanovení království Ježíše Krista”. O přicházejícím Ježíši hovořili i velitel Hullu, plukovník Overton, tajemník námořních zmocněnců John Portman a další.

II)
Po rozpuštění Rumpu probíhaly v celé Anglii veřejné diskuse o tom, jak by měl být nový parlament zvolen. “Svatí” nebyli v názoru jednotni. Petice z Norfolku The Certain Quaeres z roku 1649 a traktát A Model of a new Representative z roku 1651 přiznávaly právo na volbu nové sněmovny jen kongregacím “svatých”. Většina “zbožných” se však ještě plně neztotožnila s názorem, který se stal později obecným přesvědčením Pátých monarchistů, a sice že jen oni sami jsou Kristovu království věrni. John Rogers uspořádal 25. dubna 1653 shromáždění “svatých”, na němž oslavoval Cromwella jako “velkého osvoboditele svého lidu”, a přesvědčoval přítomné, že Bůh vybral lorda generála, aby osobně zvolil nový parlament. Rogers doufal, že bude založen na principech starozákonního sanhedrinu se sedmdesáti členy, nebo s jedním zástupcem z každého hrabství. John Spittlehouse měl za to, že role Olivera Cromwella by měla být ještě významnější. Byl přesvědčen, že jediní “skuteční členové Commonwealthu jsou věřící independentských církví a vojáci”. Na otázku, zda by kongregace “svatých” měly vládnout národu, odpověděl negativně. Bůh podle něj vyvolil armádu, aby spravovala království; parlament měli zvolit důstojníci vojska. V pozdějším pamfletu omezoval právo volby na Cromwella samotného: lord generál byl podle něj “vrchním velitelem, kterého nám vybral Bůh”, kritizovat ho znamenalo vzepřít se Bohu. Bernard Capp se nad tímto paradoxem podivuje: “Spittlehouse, voják, jenž bojoval osm let proti Stuartovcům, přijal Cromwella jako absolutního vládce na principu božských práv.”
Nový parlament, známý jako Barebonesův, nakonec fakticky vybral Cromwell a důstojníci. Ne všichni Pátí monarchisté byli takovou mocí lorda generála a armády nadšeni; k nejrozhodnějším Cromwellovým protivníkům náležel Christopher Feake a shromáždění u Blackfriars. V traktátu z roku 1659 Feake odsoudil Barebonesův parlament jako experiment, jehož prostřednictvím pokrytecká armáda zradila věc “svatých”. Zdá se, že Feake novému parlamentu nevěřil již před jeho ustavením; dne 8. května 1653 se údajně kriticky vyjadřoval ke Cromwellovi: “Ačkoli generál bojuje svou bitvu úspěšně, není mužem, kterého by si Pán přál u kormidla.” Kritici nového uspořádání, k nimž patřili pravděpodobně i Vavasor Powel a John Simpson, usilovali o vládu Ježíše Krista. Podle některých zdrojů existovalo v této době velké nepřátelství i mezi Cromwellem a generálem Thomasem Harrisonem; navzdory možným sporům mezi dvěma vysokými důstojníky je pravděpodobnější, že v této fázi spolupracovali a usilovali o úspěch budoucího parlamentu.
Shromáždění se poprvé sešlo 4. července 1653. Cromwell, který se vyhýbal tomu označit nové těleso termínem “parlament”, nesvolal členy nové sněmovny do Commons Chamber ve Westminsterském paláci, jak bylo běžné při zahájení zasedání, ale do Council Chamber ve Whitehallu. Barebonesův parlament vnímal jako přechodné řešení; trvání jeho činnosti omezil do 3. listopadu 1654, což bylo nejpozdnější datum, jež si odhlasoval Kusý parlament pro své rozpuštění. 
Cromwellova emotivní řeč, často přerušovaná pláčem, vyvolala u mnoha historiků dojem, že se na čas stal Pátým monarchistou; nesla se v mileniaristickém duchu: “Ježíš Kristus je dnes přizván vámi všemi a vy jej zvete svou připraveností, aby se zde objevil; a svou připraveností vyznáváte, že toto je den Kristovy moci … Proč bychom se měli bát říci nebo si myslet, že by toto mohla být vstupní brána ohlašující věci, které Bůh slíbil a o nichž prorokoval? … Opravdu si myslím, že něco je za dveřmi, jsme na prahu.” Austin Woolrych dospěl na základě textové analýzy Cromwellovy řeči k přesvědčení, že lord generál byl sice dlouhou dobu mileniaristou, nikdy ale nesdílel touhu Pátých monarchistů po doslovné vládě “svatých”.
Řada dřívějších historiků se nechala zmást opovržením kritiků Barebonesova parlamentu a obecnou představou, že byl ovládán střední vrstvou, independenty a sektáři, k negativnímu hodnocení práce zákonodárců. Edward Hyde hovořil o poslancích jako o “bandě zločinců a nesvéprávných hňupů”. Ačkoli sociální postavení členů sněmovny bylo nižší než u běžných stuartovských parlamentů, Clarendonova výtka, že byla složena “z osob horší jakosti … řemeslníků a nejnižších obchodníků známých pouze talentem pro modlení a kázání”, se nezakládá na pravdě; ze 128 poslanců, kteří zastupovali Anglii a Wales, zastávalo 117 mužů úřad smírčích soudců; nejméně 45 členů parlamentu byli gentlemani.
Podobně přehnané je tvrzení, že se shromáždění skládalo převážně z náboženských fanatiků a laických kazatelů. Zasedalo v něm dvanáct (možná třináct) Pátých monarchistů a několik dalších náboženských fanatiků (mezi nimi i Praisegod Barebones); převažující konfesní tón lze ovšem charakterizovat jako střídmý kongregacionalismus; je ale i pravda, že fanatická menšina časem získávala větší vliv při projednávání jednotlivých zákonů, než by se dalo usuzovat z jejího počtu.
K nejznámějším Pátým monarchistům v Parlamentu “svatých” patřili generál Thomas Harrison a John Carew; dále v něm působili Francis Langden a John Bawden za Cornwall, plukovník Danvers za Leicester, Jacob Caley za Ipswich, Arthur Squibb, člen konfiskační komise za Middlesex; dřívější velitel Worchesteru plukovník John James, John Browne, Hugh Courtney, Richard Price a John Williams zastupovali Wales. Thomas Baker, v roce 1649 šerif ve Shropshire, byl mecenášem Vavasora Powella a pravděpodobně se hlásil k Pátým monarchistům. Bylo zde i několik dalších poslanců na okraji sekty. Ze skupiny dvanácti Pátých monarchistů bylo pět mužů během své kariéry členy Státní rady, šest smírčími soudci, dva šerify a devět veliteli armády nebo milice; ani členové sekty nepatřili do nižších společenských vrstev, kam je řadil Clarendon a překvapivě i Spittlehouse.
Pátí monarchisté jednali jako skupina; při hlasování vystupovali vždy jednotně. O společném postupu se radili s kazateli od Blackfriars v domě poslance Arthura Squibba. Christopher Feake a další kazatelé se u Blackfriars pravidelně vyjadřovali u k parlamentním záležitostem; umírněné poslance řadili ke čtvrté monarchii a odsuzovali je jako brzdu “věci reformace”.
Pátí monarchisté disponovali ve sněmovně pouhými dvanácti hlasy; proto by se mohlo zdát, že neměli šanci prosadit své návrhy. Ve shromáždění však zasedalo mnoho jiných zákonodárců s radikálními názory, jež se ztotožňovali s některými jejich cíli. Umírnění nepředstavovali jednotnou skupinu; někteří členové parlamentu navíc mohli být umírnění například v otázce reformy zákona a radikální v náboženských záležitostech a opačně. Nevyhraněnost politických skupin činila výsledek všech hlasování nepředvídatelný; to se ještě zvýšilo poté, co se velkým problémem sněmovny stala neúčast poslanců. Z absencí těžili především radikálové.
Jednání Parlamentu “svatých” začalo pro Páté monarchisty nadějně, neboť získali místa ve většině komisí; 14. července 1653 se John Williams a Hugh Courtney stali členy Státní rady. Sektáři se soustředili především na reformu zákona a zničení národní církve, což podle nich byla nutná podmínka pro ustanovení milénia. Dne 15. července předložili radikálové návrh na okamžité zrušení desátků; poslanci po čtyřdenní diskusi hlasovali proti a předali problém komisi, v které byli proporciálně zastoupeni odpůrci i podporovatelé desátků; mimo jiné v ní působili Harrison, Squibb, Danvers a Courtney. Dne 27. července prohráli náboženští radikálové i hlasování o návrhu na úplnou svobodu kázání na veřejných místech.
Na konci července a v srpnu roku 1653 Pátí monarchisté obrátili pozornost k jednání o reformě zákonů. Většina členů parlamentu souhlasila, že legislativa vyžaduje reformu; lišili se však radikálně v tom, jak by měla změna vypadat. První skupina poslanců, již podporoval i Cromwell, chtěla zachovat podstatu historického common law a provést jen reformy, které by urychlily procedurální záležitosti, odstranily anachronismy a nežádoucí poplatky a učinily zákony humánnějšími. Druhé seskupení, sympatizanti navazující na levellerskou představu o tehdejším soudním systému jako pozůstatku “normanského jha”, usilovalo o jeho nahrazení srozumitelnějším zákoníkem vykonávaným soudci zvolenými “lidem”. Pátí monarchisté a jiní sektáři podporovali třetí alternativu; věřili, že Boží království se blíží a jediné vhodné zákony jsou obsažené v Písmu (mojžíšovský zákoník a učení Krista).
Spory ohledně reformy zákonů se ostře projevovaly v průběhu zasedání sněmovny. Nezdravá situace v parlamentu vyvrcholila, když se radikálům 19. srpna 1653 podařilo prosadit ustavení alternativní komise pro reformu zákonů, v níž měli většinu (od 20. července působila komise, ve které měli hlavní slovo umírnění). Nevkusné tahanice znepokojily Cromwella, jenž si s narážkou na Kusý parlament postěžoval, že “je nyní sužován idioty více, než byl před tím gaunery”.
Nespokojenost panovala i v táboře “svatých”. Mileniarističtí entuziasté, kteří Cromwella oslavovali po rozpuštění Rumpu, došli k závěru, že přestal být “vyvoleným Božím nástrojem”. Pátí monarchisté byli nespokojeni, neboť ve svém úsilí o reformy nedosáhli žádných výrazných úspěchů a postavili se i proti pokusům režimu o mír s Nizozemím. Po osudovém rozdělení sněmovny na podzim 1653 začala klesat účast poslanců v parlamentu a vše směřovalo k brzkému konci shromáždění. 
Výraznou roli v pádu Barebonesova parlamentu sehráli radikální kazatelé Pátých monarchistů v Londýně. Rozčarovaní muži sněmovnu a armádu varovali, že je blízko pádu, a bouřili obyvatele hlavního města proti režimu. Cromwell se dvakrát (na konci října a na začátku listopadu) pokusil s radikály smířit; poslal pro několik kazatelů od Blackfriars a v přítomnosti umírněných duchovních Owena, Nye, Marshalla a Jesseyho se je snažil trpělivě přesvědčit, že všichni následníci Krista by se měli ze všech sil snažit hledat řešení ve vzájemné lásce a vyhnout se osočování. O dva týdny později tupili horlivci od Blackfriars parlament, Státní radu a armádu; dne 28. listopadu označili Feake a jeho kolegové Cromwella za “muže hříchu, starého draka a mnoha jinými nehezkými termíny z Bible”; starému příteli nepěkně spílal i Thomas Harrison, jenž se údajně připravoval na převzetí moci v armádě. Ačkoli nebezpečí úplného převratu  Pátými monarchisty nebylo nikdy vysoké, mohli Harrison a bouřící kazatelé vojsko rozdělit. Vavasor Powell nazval loajální armádní důstojníky janičáři a nohsledy Babylona, které zkorumpovala moc. Armádu jako celek podle něj “opustil Boží duch; až dosud byli [vojáci - pozn., S. T.] vzácní a vynikající muži, ale jejich sady a nové domy a nádherné manželky je zadusily”.
Napětí v Londýně vzrůstalo a situace vyžadovala řešení. Oliver Cromwell dal proto na schůzce s generálem Johnem Lambertem jasně najevo, že nebude součástí žádné skupiny, jež shromáždění násilně rozpustí. Je více než pravděpodobné, že Lambert následně umírněné poslance přesvědčil, aby návrh k ukončení parlamentu vzešel z jejich řad. Záminkou se stala zpráva komise pro desátky. Umírnění tak na jednání jeden po druhém pranýřovali radikály, odsouhlasili abdikaci a opustili sněmovnu; zbytek členů vyklidili připravení mušketýři. 

III)
Cromwellovo přijetí rezignace Barebonesova parlamentu a ustavení protektorátu v Anglii snížilo v průběhu 40. a 50. let již poněkolikáté základnu stoupenců vlády. Poprvé se tak stalo na počátku občanské války, kdy se skupina tzv. konstitučních roajalistů, která pomáhala v roce 1641 přijmout reformní zákony, rozešla s Pymem a přidala se ke králi. Krize let 1648-1649 přivedla do opozice politické presbyteriány, jež se nesmířili s Prideovou čistkou a s popravou krále. V roce 1653 si Oliver Cromwell rozpuštěním Kusého parlamentu udělal vlivné nepřátele ze skupiny republikánů, ke kterým náleželi především Haselrig, Vane, Bradshaw a Marten. Na konci roku 1653 se od vlády po pádu Barebonesova parlamentu odvrátili Pátí monarchisté a sektáři, jež Cromwellovi neodpustili, že se vzepřel vládě “svatých”. Široká opozice Cromwellovi ztrpčovala vládu až do smrti v roce 1658 a byla hlavní příčinou toho, proč se protektorát bez generálovy silné osobnosti neudržel. Rozpolcenost politického národa neumožňovala po roce 1658 vytvořit ani řešení bez krále na vrcholu moci.
Opozice vůči Cromwellovu režimu způsobila v průběhu jeho pětileté vlády řadu politických otřesů; protektorát je tak možné rozdělit do tří období: první etapa skončila rozpuštěním jeho prvního parlamentu v lednu 1655; druhá byla vyplněna tzv. vládou generálmajorů (1655-1657); a třetí bylo spojeno s formálním obnovením civilní vlády a přijetím nové konstituce druhým protektorátním parlamentem, která přiblížila režim monarchickému uspořádání.
Během prvních týdnů protektorátu bylo nejdůležitějším úkolem vlády zajistit režim proti těm, jež veřejně odmítali jeho legálnost, především Pátým monarchistům. Největší nebezpečí Cromwellovi hrozilo ze strany armády; kromě mnoha spolehlivých důstojníků v ní sloužili vysoce postavení Pátí monarchisté, například Thomas Harrison, Robert Overton, Nathaniel Rich, Hugh Courtney, John Wigan a další. Roajalisté věřili, že se Harrison postaví do čela povstání proti lordu protektorovi. Harrison si ovšem uvědomoval, že by útok na Cromwella nepřinesl úspěch, v únoru 1654 se podřídil jeho rozkazu a rezignoval. Podobně se zachoval i major Wigan, který se vrátil k původní práci kazatele v Manchesteru. Overton navštívil Cromwella v Londýně, hovořil s ním o své nespokojenosti, ale přislíbil, že bude sloužit proti společnému roajalistickému nepříteli a nezaplete se do akcí proti vládě. V armádě zůstali i plukovník Rich a Hugh Courtney.
Nejbouřlivěji vystoupili proti lordu protektorovi podle očekávání londýnští kazatelé, jež spustili proti “odpadlíkovi” příval nadávek; Feake a Powell označili 19. prosince 1653 na shromáždění v Christ Church Cromwella za “nejobojetnějšího křivopřísežného lotra na světě”. Kazatelé prorokovali, že vláda brzy padne a uvolní místo Ježíšovu příchodu. Oba byli uvězněni a shromáždění u Blackfriars zrušena; po několika dnech byli propuštěni a pokračovali ve svých útocích. Feake se tudíž musel vrátit do vězení spolu s Johnem Simpsonem; Powell utekl do Walesu. Potrestán byl i John Rogers. Anna Trapnelová naštívila v lednu 1654 vyšetřování Powella ve Whitehallu, upadla do transu trvajícího mnoho dní, přičemž vyslovila řadu proroctví o rozdrcení lorda protektora a jeho přátel. Poté odešla do Kentu, kde ji představitelé místní gentry uvěznili na základě obvinění, že se prohlašovala druhou svatou pannou Kentu; během června a července byla držena v Bridewallu, kde přijala mnoho návštěvníků.
Cromwell dosáhl mezi radikály i několika úspěchů. General Baptists vydali prohlášení, v němž potvrdili svou víru v milénium, ale zastávali názor, že do příchodu Krista by měli “svatí” “vytrvale trpět ve světě, jak je k tomu vede Písmo”. Na počátku ledna 1654 sestavili vůdčí kazatelé independentských kongregací John Owen, Thomas Goodwin, Philip Nye a Sidrach Simpson okružní dopis, odsuzující Páté monarchisty, jejichž prostřednictvím “bylo evangelium zostuzeno, … moc vlády oslabena a veřejný mír národa ohrožen”. Kiffin a další Particular Baptists vydali prohlášení, ve kterém odsoudili Páté monarchisty za to, že přinesli ostudu a opovržení celému národu”. Independentský duchovní John Goodwin vydal v roce 1651 Declaration of divers Elders and Brethern, v níž Feake a Simpson obhajovali povinnost všech křesťanů poslouchat “bezbožné” vládce; toto vydání na mnohé velmi zapůsobilo. K úspěchům patřilo i částečné smíření Johna Simpsona s režimem.
Dne 24. března 1654 vyhlásil lord protektor den půstu a ponížení; při této příležitosti vydal prohlášení, jež vyjadřovalo jeho tolerantní ideál v náboženských otázkách: “Je mezi vámi bratrská láska a léčivý duch této moci, tak jak by měla být? Hledáme nejprve království Krista v sobě …? Nezápasíme více o to, aby ve světě vládli “svatí” než o vlastní srdce? Netvrdí někteří z nás, že jsou jedinými pravými služebníky a pravými církvemi Krista, …, ale nevylučují přitom naše bratry, kteří mají stejné dary? Pamatujeme si starého puritána, nebo spíše prvotní prostotu, odříkání, soucit k chudým, poctivost a spravedlnost?” Z Cromwellovy tolerance byli vyloučeni “rouhači”, například antitrinitáři James Nayler a John Biddle, či katolíci; i jim ale lord protektor projevoval větší shovívavost než tehdejší místní úřady, předchozí i budoucí režimy.
O Cromwellově toleranci svědčí i skutečnost, že ke svým dobrým přátelům počítal kvakera George Foxe. Na počátku roku 1655, kdy většina místních úřadů nahlížela kvakerské narušování bohoslužeb a další výstřednosti s rostoucím hněvem a obavami, přijal lord protektor Foxe v Londýně. Přátelský rozhovor zakončil plačící Fox nabídkou Cromwellovi: “Přijď znovu do mého domu, protože pokud já a ty (thou) budeme spolu trávit jednu hodinu denně, budeme blíž jeden druhému.” Fox poté ještě několikrát navštívil Cromwella ve Whitehallu a kázal v jeho domě.
Na konci roku 1656 se lordu protektorovi přes všechnu snahu nepodařilo zabránit krutým trestům pro jiného kvakera - Jamese Naylera. V říjnu 1656 vjel Nayler triumfálně do Bristolu; seděl přitom na oslu, čímž chtěl demonstrovat druhý příchod Krista. Někteří z jeho průvodců napsali, že již nebude více zván Jamesem, ale Ježíšem. Pobouřený parlament jmenoval komisi pro vyšetřování Naylera a jeho následovníků. Nayler před soudem prohlásil, že si jako obyčejné stvoření nechtěl přisvojit zvláštní slávu, svým činem jen vyjádřil běžný kvakerský názor, že Kristus přebývá ve všech věřících. Sněmovna strávila devět dní v prudkých debatách o jeho činu. Nayler unikl trestu smrti, parlament jej nicméně odsoudil ke krutým tělesným trestům. Dne 18. prosince 1656 utržil na cestě z Westminsteru do City 310 šlehů bičem; zbytek trestu musel být odložen, protože byl natolik slabý, že by další rány nepřežil. Cromwell se poté přidal k mnoha peticím (nejen kvakerským), aby mu byl zbytek trestu odpuštěn; poslanci však přímluvu odmítli a Naylerovi bylo na čelo vypáleno znamení hanby. Kruté zacházení s Naylerem souviselo s rostoucím strachem z kvakerů, který byl patrný v celé společnosti.
Oliver Cromwell usiloval mnohokrát o smíření i s Pátými monarchisty. Po spiknutí v armádě roku 1654 nabídl odbojným sektářům svobodu, pokud se stáhnou do ústraní rodných hrabství a slíbí mu nezasahovat do politiky. Po odmítnutí řadu vůdců uvěznil, ale Rogerse či Harrisona brzy znovu propustil.
Cromwellovi se nikdy nepodařilo Páté monarchisty zastrašit. Nejnebezpečnější bylo jejich spojenectví s dalšími oponenty režimu, především s republikány; jejich útoky směřovaly především do armádních řad. Od roku 1656 ale probíhal mezi většinou Pátých monarchistů nadějný proces smiřování s režimem; sektáři věřili, že se milénium blíží, a proto by měli vyčkat jeho příchodu a přijmout protektorát. K umírněným se přidali například John Tillinghast, John Simpson, William Aspinwall a Morgan Llwyd. Hnutí hrozilo rozštěpení, protože militantní proud pokračoval ve svých aktivitách. O “krvavé cestě” k dosažení milénia se hovořilo na pohřbu Johna Pendarvese v Abingdonu v srpnu 1656. 
Na začátku roku 1657 začali plánovat ozbrojenou akci militantní “svatí” v kongregaci Thomase Vennera. Jejich pokusy získat pro povstání další skupiny Pátých monarchistů se ovšem nesetkaly s úspěchem. Feake a Chapman nebyli z neznámých důvodů informováni; Harrison, Rogers a Carew se odmítli přidat. Většina Pátých monarchistů odmítla pozvednout zbraně bez jasného Božího signálu. Dne 9. dubna 1657 se shromáždila skupina asi osmdesáti “svatých” v Mile End Green ve Schoreditchi. Povstání však skončilo, dříve než začalo; vládní jednotky zatkly vzbouřence ještě v domě. Venner byl poslán do Toweru a zůstal tam do roku 1659. 
Ačkoli v první polovině roku 1657 hnutí začalo znovu aktivně vystupovat v souvislosti s návrhem na přijetí královské koruny Cromwellem a rozpuštěním parlamentu v únoru 1658, měl lord protektor pevně ve svých rukou. Odmítnutím Koruny vzal Pátým monarchistům “vítr z plachet”; po ukončení parlamentu se někteří vůdci pokusili podnítit odpor vůči Oliverovi v armádě, ale zjistili, že jsou bez šance na úspěch. V květnu 1658 se Pátí monarchisté pokusili na baptistické konferenci v Dorchesteru přesvědčit své “spolubratry” k společné akci proti protektorátu, ale Kiffin a další vůdci takový postup rezolutně zamítli. Cromwell v letech 1657-1658 upevnil svou moc nejen vůči sektářům, ale i vůči dalším oponentům, zejména republikánům; To, co nemohl ovlivnit, bylo zhoršující se zdraví; dne 3. září 1658 lord protektor zemřel. 

IV)
Nástupcem Olivera Cromwella se stal jeho syn Richard. Po relativně bezproblémovém převzetí úřadu lorda protektora a lorda generála musel čelit opozici, která ho na přelomu dubna a května 1659 přiměla k rozhodnutí rozpustit parlament a rezignovat na oba posty. Richard neuspěl, protože nezvládl nespokojenost v armádě, především ambice vysokých důstojníků. J. R. Tanner shrnul příčiny jeho krachu výstižně: “Oliver byl lord protektor, protože velel armádě,” zatímco Richard “se stal lordem generálem pouze proto, že po otci zdědil úřad lorda protektora.” 
Pád protektorátu byl společným dílem armády, republikánů a radikálních sekt. V listopadu 1658 zazněl v armádě poprvé požadavek, že by důstojníci, degradovaní Oliverem Cromwellem, měli být znovu uvedeni do velitelských funkcí; patřili k nim republikáni Okey a Packer, Pátí monarchisté Harrison a Overton ale také John Lambert. Spojení tradičních nepřátel protektorátu se neslo v duchu úsilí o obnovení “staré dobré věci” (good old cause).
Pátí monarchisté se podle očekávání chopili příležitosti a podpořili své spojence v útoku na Richarda. Z radikálních sekt se tentokrát přidali i baptisté, kteří byli dosud známí spíše jako umírnění. Tři londýnští přední baptističtí vůdci - Samuel Moyer, William Kiffin a Josiah Berners - podpořili v roce 1658 petici, jež přinutila rok před tím Olivera Cromwella rozpustit jeho poslední parlament. Podpora útoku umírněných sektářů Kiffina a Bernerse (Moyer se proti režimu bouřil i před tím) vůči vládě naznačuje, že Richardova politika vyvolávala neklid dokonce i mezi umírněnými náboženskými radikály.
Richard se během své krátké vlády snažil opírat o konzervativní složky společnosti; v náboženských záležitostech se to projevovalo jeho podporou presbyteriánů a independentů. Po nástupu Oliverova syna k moci zástupci kongregacionalistických církví na konferenci v Savoyi pověřili šest duchovních, mezi nimi Owena, Nye a Thomase Goodwina, aby sestavili společné vyznání víry. Jednalo se o “ekumenický dokument”, který minimalizoval rozdíly mezi independenty a presbyteriány, podporoval Richarda a jeho vládu; současně ponechával poměrně velkou svobodu náboženského vyznání, dokonce i sektářům. 
Převažující postoj Richardova parlamentu byl daleko méně tolerantní než Savoyská deklarace; jedním z důvodů byla rostoucí nechuť gentry vůči kvakerům jako rušitelům sociálního řádu a náboženské “pravdy”. Na začátku dubna 1659 se vedla v Dolní sněmovně dlouhá diskuse o prohlášení ke dni národního půstu a ponížení; dokument přisuzoval současnou drahotu, pokles obchodu a vysokou mortalitu lidí i dobytka Božímu hněvu za rouhání a “ohavné hereze”, které civilní moc nedokázala potlačit a účinně trestat; poslanci se zřejmou narážkou na kvakery odsuzovali zvláště vyzdvihování “světla” v srdcích hříšných lidí jako normu a vodítko všech činů věřících; prohlášení vybízelo smírčí soudce k přísnosti vůči sektářům. Na konci krátké Richardovy vlády se zvýšil počet kvakerských vězňů; kromě toho zahynulo v žaláři 21 členů sekty. Perzekuce byla důsledkem zastavení Oliverovy tolerantní politiky a jeho častých zásahů omezujících nesnášenlivost gentry.
Ve stejný čas Dolní sněmovna diskutovala o přijetí veřejného náboženského vyznání víry závazného pro celý národ; poslanci stanovili, že by mělo obsahovat doktrinální články Westminsterské konfese (Westminster Confession), jež byla přijata o desetiletí dříve. Žádný duchovní neměl počítat s finanční podporou, pokud by dokument nepodepsal. Parlament se pokoušel o přísnější definování národní církve a omezení tolerance mimo ni i v době vlády Olivera Cromwella; zatímco první lord protektor využíval velké moci k podpoře široké svobody svědomí, Richardova známá nechuť k sektářům posilovala jejich strach, že je tolerance  v ohrožení. Když londýnští kvakeři předložili na počátku dubna 1659 petici požadující osvobození “bratrů” z vězení, sněmovna navrhla, že by měli být bičováni na základě zákona o tuláctví.
Po Richardově rezignaci spěl vývoj v Anglii velmi rychle k anarchii. Kusý parlament, který převzal moc, zklamal brzy naděje armády i sektářů; dřívější koalice proti protektorátu se rozpadla, protože ji spojoval jen boj proti předchozí vládě. Rok 1659 vyplňovaly srážky mezi Rumpem a armádou, do něhož aktivně zasahovaly i náboženské sekty. Na přelomu let 1659- 1660 byla situace natolik vážná, že bylo otázkou, zda zemi zasáhne další občanská válka, nebo bude obnovena monarchie s Karlem II. v čele; obavy a panika Angličanů, kteří měli hrůzy války v živé paměti, stály za sympatiemi většiny obyvatel k synovi popraveného Karla I. jako k “záruce míru”. Mužem, jenž měl budoucí vývoj ve svých rukou, byl generál George Monck.
Obnovení Commonwealthu vzbudilo velké naděje sektářů. Pátí monarchisté byli jako “nezkorumpovatelní” odpůrci protektorátu svými spojenci odměněni. Od května do srpna 1659 zastával Canne důležitý post vydavatele vládního tisku, Mercurius Politicus a The Publick Intelligencer; přičemž mnohokrát využil příležitosti a vydal prohlášení podporující věc “svatých”. Jessey a jiní děkovali Bohu za jeho “nezapomenutelné zatřesení a převratnou prozřetelnost”. Své pozice v armádě posílili nebo se do ní znovu vrátili Rich, Allen, Overton, Wigan, Vernon, Courtney a další. Richard Price získal velení všech milicí v severním Walesu a John Bawden se stal majorem cornwalských milicí; Courtney, Carew, Danvers, Clement Ireton, plukovník John James, Rich a John Williams zastávali posty komisařů pro milice v jednom i více hrabstvích.
Počáteční nadšení z Rumpu ale brzy vystřídalo vystřízlivění. Navzdory pozicím, které Pátí monarchisté dosáhli, neuspokojoval Kusý parlament jejich požadavky na reformu zákonů a církve. V srpnu 1659 Pátí monarchisté otiskli pasáže starých mileniaristických kázání, armádních deklarací a řečí a varovali ty, jež se “odchýlili”, aby si “připomněli Lotovu ženu” (Luk. 17, 32); Kusý parlament odsoudili za pasivitu. V září požadovala skupina Pátých monarchistů, baptistů a “levellerů”, včetně Jesseyho, Powella, Allena, Vernona, Courtneyho, Portmana, Clementa Iretona, Price, Wigana, Danverse, Overtona a Daye, aby byli všichni dřívější podporovatelé protektorátu zbaveni úřadů a aby byly zákon a církev reformovány podle biblických principů. Podráždění poslanci zbavili úřadu Thomase Harrisona, odmítli podporovat Feaka a Simpsona v jejich původních obročích a odvolali Canna. Řada Pátých monarchistů se naproti tomu podílela na vyvolávání nespokojenosti armády s Kusým parlamentem. Sekta jako celek však byla beznadějně rozdělena; někteří členové stále stáli za Rumpem, zatímco jiní útočili na něj i na grandy, kteří na krátkou dobu převzali moc; radikálové (včetně některých baptistů) požadovali návrat Barebonesova parlamentu doplněného “zbožnými” členy. 
K nejvýznamnějším důvodům pochodu George Moncka na jih a rozhodnutí obnovit monarchii patřila jeho obava z destruktivní role náboženských radikálů, zvláště kvakerů. Strach a panika, již kvakeři v roce 1659 vyvolali, významně přispěla k restauraci Stuartovců. Ačkoli kvakeři patřili ke skupinám, které se podílely na rozkladných tendencích, a jejich příspěvek k rostoucí anarchii nebyl zanedbatelný, současníci jejich roli přeceňovali. Jejich vina na krizi nebyla rozhodně vyšší než podíl Rumpu, armádních důstojníků, Pátých monarchistů a dalších. Veřejnost, která se přestala ve složitém a chaotickém vývoji orientovat, potřebovala pro své obavy jednodušší vysvětlení. Obyvatelstvo, ovlivněné rigidními puritánskými představami o světě, hledalo vysvětlení v Božím hněvu způsobeném rouhačskými kvakery, nejradikálnější ze všech sekt vzešlých z puritanismu. 
Samotní kvakeři očekávali po pádu protektorátu převratné změny ve společnosti a vítali oživení “staré dobré věci” (good old cause). Kusý parlament jejich očekávání nenaplnil, a proto se kvakeři ztotožnili s Committee of Safety, jež nahradil Rump v říjnu. Návrat Rumpers v prosinci 1659 způsobil v řadách kvakerů beznaděj; Burrough si povzdechl: “Kde je stará dobrá věc nyní? A co se s ní stalo? V kterých rukách spočívá?”
Naděje roku 1659 vyvolaly mezi členy sekty horečnou aktivitu. V první polovině roku 1659 bylo možné spatřit mnoho kvakerů projíždějících na koních vesnicemi a městy Westmorlandu, Cumberlandu, Lancashiru a Cheshiru; díky značnému úsilí se jim podařilo shromáždit 15 000 podpisů pod petici proti desátkům, kterou v červnu předložil v Rumpu. V následujícím měsíci podepsalo 7 000 kvakerských žen z celé země proti desátkům novou petici. Sekta podporovala také zásah proti soudcům a reformu zákona. Obavy společnosti z kvakerů posilovaly silné pozice hnutí v armádě a milicích. Veškeré naděje náboženských radikálů ale nakonec vzaly za své díky rozhodnutí generála Moncka obnovit monarchii. 

	Závěr

	Náboženský radikalismus 50. let 17. století nebyl fenoménem, který by se zrodil najednou. Konzervativní složky anglické společnosti a Church of England byly již od počátku vlády Alžběty I. Tudorovny ve druhé polovině 16. století konfrontovány s kalvínským puritanismem, jenž svými teologickými i praktickými důrazy útočil na tradiční učení a rituál anglikánské církve. Alžbětě I. i Jakubovi I. Stuartovi se dařilo držet puritánskou aktivitu pod kontrolou; většina věřících zůstávala součástí národní církve. Ke změně došlo s nástupem Karla I. na trůn; jeho nesmiřitelná politika, která se v náboženské sféře projevovala podporou arminiánské skupiny pod vedením Williama Lauda, mu odcizila většinu politického národa. Panovníkův tlak na Skoty a potřeba svolat parlament stály na počátku politické krize, jež přinesla významné změny i v náboženské sféře. 
	Relativně jednotný puritanismus se začal v první polovině 40. let 17. století štěpit na presbyteriány a independenty. Národní církev přestala existovat a jednotlivé kongregace dostaly prostor k samostatnému vývoji. Významnou roli v štěpení puritanismu hrály politické události 40. let; Anglie procházela od roku 1642 do popravy krále téměř celou dobu občanskou válkou. Touhy a naděje jednotlivců ovlivňovala víra v Boha, u kterého hledali útěchu; bída, smrt a nejistota války působila na věřící různě. Atmosféra doby nahrávala radikálním náboženským představám. V letech 1647-1649 se zformovala radikální skupina levellerů, která usilovala o pád monarchie a o vytvoření republiky. Rozpad levellerského hnutí znamenal neúspěch sekulárního radikálního proudu, podtržený nezdarem diggerů. 
	Náboženský radikalismus se nejvýrazněji prosazoval v 50. letech, kdy byl spojen s činností baptistů, hledačů, ranterů, Pátých monarchistů a kvakerů. První z těchto náboženských sekt – baptisté – dosáhli největších úspěchů již ve 40. letech, kdy jejich misionářská aktivita vyděsila konzervativní složky společnosti. Jejich ústup v 50. letech a vyklizení pozic pro radikálnější sektáře souvisely s jejich bázlivostí v politických událostech (uprázdněné místo zaplňovali Pátí monarchisté) a s jejich rigidní přísností a legalismen, s nímž nemohli konkurovat entuziastickým kvakerům. Pátí monarchisté zažili vrchol v roce 1653, kdy se jim podařilo dosáhnout alespoň částečně svých cílů svoláním Barebonesova parlamentu, v kterém měli významné postavení. Po rozpuštění sněmovny se rozešli s Oliverem Cromwellem a patřili k důležitým opozičním skupinám; lord protektor držel jejich aktivity pod kontrolou. Po jeho smrti sekta významně přispěla k pádu jeho syna Richarda a k chaotickému vývoji roku 1659, jenž vyústil v obnovení monarchie v roce 1660. 
Ačkoli kvakeři podporovali věc “svatých” a “staré dobré věci”, nebyli tak vyhraněným politickým hnutím jako Pátí monarchisté. Jejich fenomenální evangelizační úspěch v polovině 50. let, který z nich učinil nejúspěšnější náboženskou sektu “revoluce”, vyvolával obavy konzervativních složek veřejnosti. Členové sekty děsili veřejnost neortodoxním chováním a “rouhačskou” teologií; v jistém smyslu se kvakeři stali “obětním beránkem”, ztělesněním obav společnosti a jednoduchým “náboženským” vysvětlením chaosu a nejistoty roku 1659. Ranteři a hledači nebyli sektami, ačkoli je tak současníci vnímali; pojmy byly spíše zjednodušující “nálepkou” pro označení skupiny nejradikálnějších individualit. Ranteři se vyrovnávali antinomianismem s puritánským učením o dvojí predestinaci; hledači svým pasivním čekáním na milénium s mileniaristy, jež chtěli svou aktivitou uspíšit či budovat Kristovo milénium. 
	Všechny sekty měly řadu společných charakteristik; ve své době ohrožovaly většinovou společnost radikalismem. Baptisté byli ve 40. letech ztotožňováni s münsterským anabaptismem. Pátí monarchisté, ranteři a kvakeři ztělesňovali obavy z anarchie v různých obdobích 50. let. Všechny sekty lze charakterizovat jako nejradikálnější vyústění puritánské doktríny; kromě ranterů, kteří se svým antinomianismem vymezují vůči kalvínskému učení o dvojí predestinaci, všechny ostatní skupiny rozvinuly minimálně jeden z puritánských bodů učení do extrémní podoby. Baptisté se trváním na křtu ponořením oddělili od národní církve; byli prvními “svatými”, skupinou, jež zdůrazňovala, že člověk se nestává členem církve svým narozením, ale vědomým rozhodnutím; křest ponořením byl jen symbolem učení, které bylo extrémním dotažením separatistické tradice. Pátí monarchisté ztělesňovali nejradikálnější dotažení mileniaristických myšlenek, jež ovlivnily celou společnost; jejich extremismus nespočíval v mileniarismu samém, ale v rozvinutí těchto idejí do podoby, v níž ospravedlňovaly pro násilnou politickou akci a rozsáhlé sociální změny. Kvakeři, jež patřili spolu s rantery k entuziastickým skupinám, dotáhli svým důrazem na “vnitřní světlo” do nejradikálnější podoby puritánský důraz na vedení Duchem svatým. 
	Všechny radikální sekty 50. let odrážely puritánské učení a rozpory “revoluční” doby. Konfliktní dvacetiletí vytvořilo vhodné prostředí pro zformování extrémních forem puritanismu. Radikální náboženské myšlenky vyžadují pro svůj vznik “příhodné klima”, v němž se mohou rozvíjet; daří se jim v dobách krizí, vyvolávajících velká očekávání, a v režimech, které jim ponechávají relativní svobodu; právě takové prostředí se v letech 1640-1660 v Anglii zformovalo. 

Seznam zkratek biblických knih

Nu. 	………… Čtvrtá kniha Mojžíšova
Jer.	………… Kniha proroka Jeremjáše
Dan.	………… Kniha proroka Daniele
Luk.	………… Evangelium podle Lukáše
Sk.	………… Skutky apoštolů
Zj.	………… Zjevení Janovo

Prameny a literatura

Vydané prameny a dobové pamflety
	
ABBOTT, W. C. (ed.), The Writings and Speeches of Oliver Cromwell, Cambridge, Mass., 1937-1947
Anon., An Alarum to the City and Souldiery, 6 June 1659
An Answer to a Paper entituled A True Narrative, 1653
ARCHER, J., The Personall Reigne of Christ upon Earth, 1642
ASPINWAL, W., The Abrogation of the Jewish Sabbath, 1657
ASPINWALL, W., A Brief Description of the Fifth Monarchy Men, or Kingdome, 1 Aug. 1653
ASPINWALL, W., The Legislative Power is Christ’s Peculiar Prerogative, 20 Aug. 1656
BAGSHAW, E., The Life and Death of Mr. Vavasor Powell, 1671
BAILLIE, R., Anabaptisme, the true Fountaine of Independency, Brownisme, Antinomy, Familisme, and most of the other errours which for the time doe trouble the Church of England …, 1647
Anon., The Banner of Truth Displayed …, 24 Sept. 1656
BARBON, P., A Discourse tending to prove the Baptisme, 1642
BARBOUR, H. and ROBERTS, A. O. (eds.), Early Quaker Writings 1650-1700, Michigan 1973
BARCLAY, A. R. (ed.), Letters of Early Friends, London 1841
BAUTHUMLEY, J., The Light and Dark Sides of God, 1650
BAXTER, R., A Key for Catholics, 1659
BAXTER, R., Reliquiae Baxterianae, 1696
BISHOP, G., Warnings of the Lord, 1660
BREWARD, I. (ed.), The work of William Perkins, Abingdon 1970
BURROUGH, E., To the Whole English Army, 1659
BURROUGH, E., A Visitation & Warning Proclaimed, 1659
BURROUGH, E. and FOX, G., Good Counsel and Advice Rejected, 1659
CADBURY, H. J. (ed.), George Fox’s “Book of Miracles”, New York 1973
Calendar of State Papers Domestic
CAMM, T. and MARSHALL, C. , The Memory of the Righteous Revived, 1689
CANNE, J., The Time of Finding, 1658
CANNE, J., The Time of the End, 1657
CANNE, J., Truth with Time: or, certaine Reasons proving, that none of the seven last Plagues, or Vials, are yet poured out, 1656
CANNE, J., A Voice from the Temple to the Higher Powers, 13 June 1653
CARLSON, L. H. (ed.), The Writings of John Greenwood and Henry Barrow 1591-3, London 1970
CARLSON, L. H. (ed.), The Writings of Henry Barrow 1578-1590, London 1962
CARLSON, L. H. (ed.), The Writings of Henry Barrow 1590-1, London 1966
CARTE, T. (ed.), A Collection of Original Letters and Papers … 1641 to 1660, 1739
CARY, M., The Little Horns Doom & Downfall: or a Scripture Prophesie of King James, and King Charles, 17 April 1651
CARY, M., The Resurrection of the Witnesses, 1648
CARY, M., Twelve [New] Proposals to the Supreme Governours, 7 July 1653; The Banner of Truth Displayed …, 24 Sept. 1656
Anon., Certain Quaeres Humbly presented in way of Petition, by many Christian People …, 19 Feb. 1649
CHAMBERLEN, P., A Scourge for a Denn of Thieves, 16 June 1659
CLARKSON, L., The Lost Sheep Found, 1660
CLARKSON, A Single Eye all Light, no Darkness, 1650
COATES, W. H. (ed.), The Journal of Sir Simonds D’Ewes, Oct. 1641-Jan. 1642, New Haven 1942
COBBETT, W. et al. (ed.), A Complete Collection of State Trials, London 1818
COLLIER, T., A Discovery of the New Creation, 1647, in: WOODHOUSE, A. S. P., Puritanism and Liberty, Being the Army Debates, 1647-1649, London, 1938
The Copie of a Paper presented to the Parliament, 1659
COPPE, A., A Fiery Flying Roll, 1650
COSIN, R., Conspiracie, for Pretended Reformation, 1592
DANVERS, H., The Mystery of Magistracy Unvailed, 1663
DANVERS, H., Theopolis, or the City of God, New Jerusalem, 1672
Anon., A Declaration of divers Elders and Brethern of Congregationall Societies …, 1651
DICKINSON, W. C. & DONALDSON, G. (ed.), A Source Book of Scottish History, vol. iii., 1567-1707, London 1954
Domestic Calendar of State Papers
Anon., A Door of Hope: or, A Call … unto the Standard of our Lord, King Jesus, 1661
EDWARDS, T., Gangraena, 1646
ELLIS, H., Pseudochristus, 1650
ELLIS, T. E. and DAVIES, J. H. (eds.), Gweithiau Morgan Llwyd, Bangor and London, 1899
EMMOT, G., A Northern Blast or the Spiritual Quaker, 1655
Anon., An Essay towards Settlement upon a sure foundation, 19. Sept. 1659
Anon., The Faithfull Narrative of the late Testimony and Demand made to Oliver Cromwell …on the Behalf of the Lords Prisoners, 21 March 1655
Anon., A Faithfull Searching Home Word, Intended for the view of the remaining Members of the former Old Parliament, shewing the Reasonableness … of their first Dissolution, 13 Dec. 1659
FARNWORTH, R., Antichrists Man of War, 1655
FEAKE, Ch., Beam of Light, shining in the midst of much Darkness, 2 May 1659
FEAKE, Ch., The Oppressed Close Prisoner in Windsor-Castle, his Defiance to the Father of Lyes, 19 Dec. 1654
FEATLEY, D., The Dippers dipt, 1645
Anon., The Fifth Monarchy or Kingdom of Christ, in opposition to the Beast’s, Asserted, 23 Aug. 1659
FIRTH, C. H. & RAIT, R. S. (eds.), Acts and Ordinances of the Interegnum 1642-1660, London 1911
FIRTH, C. H. (ed.), The Clarke Papers, London 1891
FIRTH, C. H. (ed.), The Clarke Papers, Woodbridge 1992
FOX, G. and NAYLER, J., A Word from The Lord, 1654
FOX, G. and others, Saul’s Errand to Damascus, 1654
FRERE, W. H. & DOUGLAS, C. E. (eds.), Puritan Manifestoes: a study of the origin of the Puritan revolt, with a reprint of the Admonition to the Parliament and kindred documents, 1572, London 1907
GARDINER, S. R. (ed.), The Constitutional Documents of the Puritan Revolution 1625-1660, 3rd ed., Oxford 1906
GARDINER, S. R. and ATKINSON, C. T. (eds.), Letters and Papers Relating to the First Dutch War 1652-1654, Navy Records Society 1899-1930
GILPIN, J., The Quakers Shaken, Newcastle 1653
GOODWIN, T. & others, An Apologetical Narration, 1644
HALLER, W. (ed.), Tracts on Liberty in the Puritan Revolution (3 vols.), New York 1934
HAYDEN, R. (ed.), The Records of a Church of Christ in Bristol, 1640-1687, Bristol Record Society 1974
HOMES, N., A Sermon, Preached Before … Thomas Foote, Lord Maior, 1650
HOWGIL, F., The Inheritance of Jacob, 1656
JACKSON, J., A Sober Word to a serious People, 1650
J. C. [J. Collens nebo J. Crook], A Defence of the Truth Church, 1659
Journals of the House of Commons, London 1803
Anon., A Justification of the Mad Crew, 1650
KEACH, B., Antichrist Stormed, 1689
KEEBLE, N. H. & NUTTALL, G. F. (eds.), Calendar of the Correspondence of Richard Baxter, vol. i., Oxford 1991
KENYON, J. P. (ed.), The Stuart Constitution. Documents of the Reign of James I, 1603-1625, London 1966
KNOLLYS, H., An Exposition of the whole Book of the Revelation, 1689
LAING, D. (ed.), Knox, J., Works, vol. iv., Edinburgh 1848
Anon., Londons Glory, or, the Riot and Ruine of the Fifth Monarchy Men, 25 Jan. 1661
MACFARLANE, A. (ed.), The Diary of Ralph Josselin 1616-1683, London 1976
MATTHEWS, A. G. (ed.), The Savoy Declaration of Faith and Order, 1658, London 1959
Anon., A Model of a new Representative, 1651
NICKALLS, J. L. (ed.), Journal of George Fox, Cambridge 1952
NICKOLLS, J. (ed.), Original Letters and Papers of State, 1743
OVERTON, R., More Hearts and Hands, 1653
OVERTON, J. R., The sad Suffering Case of Major General Rob. Overton, 1659
OWEN, J., A Sermon preached to the Honourable House of Commons, 1649
PAGITT, Heresiography, 1662
PAUL, G. M., FLEMING, D. H. & OGILVIE, J. D. (ed.), Diary of Sir Archibald Johnston of Wariston, 3 volumes, Edinburgh 1911-1940
	PEEL, A. (ed.), The Seconde Parte of a Register, vol. i., Cambridge 1915
	PEEL, A. & CARLSON, L. H. (eds.), The Writings of Robert Harrison and Robert Browne, London 1953
	PENDARVES, J., Arrowes against Babylon, 1656
	PENDARVES, J., The Fear of God: What it is, 1657
	PENNEY, N. (ed.), The Journal of George Fox, New York 1973
	Anon., The Phanatique Intelligencer, 1660
	POSTLETHWAITE, W., A Voice from Heaven: or, A Testimony against … the Court of Tryers, 15 April 1655
	POWELL, V., God the Father Glorified, 1 Dec. 1649
	Anon., The Prophets Malachy and Isaiah Prophesying to the Saints, 22 Sept. 1656
	Anon., The Protector (So called), In Part Unvailed, 24 Oct. 1655
	PRYNNE, W., The Quakers Unmasked, 1655
	PRYNNE, W., The Republicans and Others’ Spurious Good Old Cause Briefly and Truly Anatomized, 13 May 1659
	PRYNNE, W., A true and perfect Narrative, 7 May 1659
	The Ranters Creed, 1651
	The Ranters Religion, 1650
	RAYMOND, J. (ed.), Making the News. An Anthology of the Newsbooks of Revolutionary England 1641-1660, Moreton-in-Marsh 1993
	Anon., A Relation of Severall Heresies, 1646
	ROGERS, J., Ohel or Beth-shemesh. A Tabernacle for the Sun, 7 Nov. 1653
	ROGERS, J., A Reviving Word from the Quick and the Dead, 11 Oct. 1657
	ROGERS, J., Sagrir. Or Doomes-daydrawing nigh, with Thunder and Lightening to lawyers, 7 Nov 1653
	ROGERS, J., To His Excellency the Lord Generall Cromwell. A few Proposals relating to Civil Government, 27 April 1653
	The Routing of the Ranters, 1650
	SABINE, G. H. (ed.), The Works of Gerrard Winstanley, with an appendix of documents relating to the Digger movement, Ithaca, N. Y., 1941
	SACHSE, W. L. (ed.), English History in the Making. Readings from the Sources, to 1689, vol. i., Waltham 1967
	SALMON, J., Heights in Depths, 1651
	SALTMARSH, J., Groanes for Liberty, 1646
	SALTMARSH, J., Sparkles of Glory, 1647
	A Short History of the Anabaptists of High and Low Germany, 1642
	SIMPSON, J., The Great Joy of Saints, 1654
	SMITH, N. (ed.), A Collection of Ranter Writings from the 17th Century, London 1983
	Anon., Some Considerations by way of Proposal …, 9 March 1658
	SPITTLEHOUSE, J., The Army Vindicated, in their late Dissolution of the Parliament, 24 April 1653
	SPITTLEHOUSE, J., An Explanation of the Commission of Jesus Christ, 22 Sept. 1653
	SPITTLEHOUSE, J., The first Addresses to … the Lord General, 5 July 1653
	SPITTLEHOUSE, J., A Manifestation of sundry gross absurdities, 1656
	SPITTLEHOUSE, J., A Return to some Expressions, 1656
	SPITTLEHOUSE, J., Rome Ruin’d by Whitehall, 31 Dec. 1650
	SPITTELHOUSE, J., The Royal Advocate: or An Introduction to the … Laws of Jehovah, 1655
	SPITTLEHOUSE, A Warning Peace Discharged: … in relations to the election of a New Representative, 19 May 1653
	STOKES, E., The Wiltshire Rant, 1652
	STONEHAM, B., A Serious Proposal …, 1659
	Strange newes from Newgate and the Old-Baily, 1651
	TANNER, J. R., (ed.), Constitutional Documents of the Reign of James I, Cambridge 1930
	TANY, T., Hear, O Earth, 1654
	TANY, T., Thearauiohn High Priest to the Iewes, 1652
	TAYLOR, J., Ranters of Both Sexes … taken and imprisoned, 1651
	The Testimony of William Erbery, 1658
	These Several Papers … Sent to the Parliament, 1659
	TIBBUTT, H. G. (ed.), The Minutes of the First Independent Church (now Bunyan Meeting) at Bedford, Bedfordshire Historical Society 1976
	TILLAM, T., The Seventh-day Sabbath Sought out, 1657
	TILLAM, T., The Temple of Lively Stones, 1660
	TILLAM, T., The Two Witnesses, 1651
	TILLINGHAST, J., Generation-Worke, 1654
	TILLINGHAST, J., Knowledge of the Times, 9 Dec. 1654
	TILLINGHAST, J., Mr. Tillinghasts Eight Last Sermons, 1655
	TILLINGHAST, J., Six Several Treatise, 1663
	Anon., To the Officers and Souldiers of the Army, more specially to those that sit… at White-Hall, 1657
	TOLDERVY, J., The Foot out of the Snare, 1656
	Transactions of the Baptist Historical Society, 1908-1909
	TRAPNEL, A., The Cry of a Stone, 1654
	TRAPNEL, A., Strange and Wonderful Newes, 1654
	TRAPNEL, A., Voice for the King of Saints and Nations, 1658
	TRASKE, J., A Treatise of Libertie from Iudaisme, 1620
	Anon., A true Copy of a Petition … intended to have been delivered to the late Parliament, 1657
	A True Narrative of the Examination, Tryal … of James Nayler, 1657
	TURNER, G. L. (ed.), Original Records of Early Nonconformity under persecution and indulgence, London 1911-1914
	UNDERHILL, E. B. (ed.), Records of the Churches of Christ gathered at Fenstanton, Warboys and Hexham, 1644-1720, London 1854
	WALKER, H., Spirituall Experiences, Of sundry Beleevers, 1653
	WALWYN, W., A Whisper in the eare of Mr. Thomas Edwards, 1646
	A Warning for England especially for London in the Famous History of the Frantick Anabaptists, 1642
	Anon., A Warning-Piece to the General Council of the Army, 1659
	WELD, T., Mr. Tillam’s Account Examined, 1657
	WHITE, B. R. (ed.), Association Records of the Particular Baptists of England, Wales and Ireland to 1660, London 1971-1974
	WHITLEY, W. T. (ed.), Minutes of the General Assembly of the General Baptist Churches in England: with kindred records, London 1909
	WIGAN, J., Antichrist’s Strongest Hold overturned, 1665
	WINTER, S., The Summe, of Diverse Sermons, 1656
	Anon., A Witnes to the Saints in England and Wales … By some of the Mourners in Zion, 15 June 1657

	Dobový tisk

The Best and Most Perfect Intelligencer
Impartial Scout
Mercurius Politicus
A Perfect Diurnall 
Perfect Occurences
Severall Proceedings

	

Odborná literatura
	
	ACHESON, R. J., Radical Puritans in England 1550-1660, London 1995
ALEXANDER, M. V. C., Charles I’s Lord Treasurer, Sir Richard Weston, Earl of Portland, 1577-1635, London 1975
ALSOP, J., Gerrard Winstanley’s Later Life, Past and Present, č. 82, 1979
	ASHLEY, M., Cromwell’s Generals, London 1954
	ASHLEY, M., John Wildman, plotter and postmaster: a study of the English republican movement in the seventeenth century, London 1947
ASHLEY, M., Oliver Cromwell and the Puritan Revolution, London 1966
AYLMER, G. E. (ed.), The Levellers in the English Revolution, London 1975
AYLMER, G. E., The Religion of Gerrard Winstanley, in: McGREGOR, J. F. & REAY, B. (eds.), Radical Religion in the English Revolution, Oxford 1984
AYLMER, G. E., The State’s Servants: the civil service of the English Republic, 1649-1660, London 1973
BALL, B. W., The Seventh-day Men. Sabbatarians and Sabbatarianism in England and Wales, 1600-1800, Oxford 1994
BARBOUR, H., The Quakers in Puritan England, New Haven and London 1964
BAUMAN, R., Let your words be few, Cambridge 1983
	BLACK, J. B., The Oxford History of England. The Reign of Elizabeth 1558-1603, Oxford 1959
	BLACKWOOD, B. G., Agrarian Unrest and the Early Lancashire Quakers, in: Journal of the Friends’ Historical Society , č. li, 1965
	BONE, G., Henrietta Maria, Queen of Cavaliers, London 1972
	BOWEN, C. D., The Lion and the Throne: The Life and Times of Sir Edward Coke, London 1957
	BRAILSFORD, H. N., The Levellers and the English Revolution, London 1961
	BRAITHWAITE, W. C., The Beginnings of Quakerism, Cambridge 1961 (poprvé vydáno 1912)
	BROWN, L. F.,  The Political Activities of the Baptists and Fifth Monarchy Men, New York 1965 (poprvé vydáno v roce 1911)
	BROWNE, J., History of Congregationalism in Norfolk and Suffolk, London 1877
	BURRAGE, C., Anna Trapnel’s Prophecies, in: English Historical Review, č. xxvi, 1911
	BURRAGE, C., The Fifth Monarchy Insurection, in: The English Historical Review, vol. xxv., 1910
	CAPP, B., The Fifth Monarchists and Popular Millenarianism, in: McGREGOR, J. F., REAY, B. (ed.), Radical Religion in the English Revolution, Oxford 1984
	CAPP, B., The Fifth Monarchy Men: a study in seventeenth-century millenarianism, London 1972
	CARROLL, K. L., Early Quakers and “Going Naked as a Sign”, in: Quaker History, lxvii, 1978
	CARROLL, K. L., Quaker Attitudes towards Signs and Wonders, in: Journal of the Friends Historical Society, liv, 1977
	CHRISTIANSON, P., Reformers and Babylon, Toronto 1978
	CLARKE, A., The Genesis of the Ulster Rising of 1641, in: ROEBUCK, P. (ed.), Plantation to Partition, Belfast 1981
	CLIFTON, R., Fear of Popery, in: RUSSELL, C. (ed.), The Origins of the English Civil War, London 1975
	COLLINSON, P., The Jacobean religious settlement: the Hampton Court Conference, in: TOMLINSON, H. (ed.), Before the English Civil War, London 1983
	COLTMAN, I., Private Men and Public Cause, London 1962
	COWARD, B., Oliver Cromwell, Praha 2000
	COWARD, B., The Stuart Age, England 1603-1714, London a New York 1994
CRAWFORD, P., Denzil Holles, 1598-1680, London 1979
CRESSY, D., Literacy and the Social Order, Cambridge 1980
CROSS, C., Church and People. England 1450-1660, Oxford 1999
CUST, R., The Forced Loan and English Politics 1626-1628, London 1987
DAVIES, G., The Oxford History of England. The Early Stuarts 1603-1660, Oxford 1959
DAVIES, J., The Caroline Captivity of the Church, Oxford 1992
DAVIES, J. C., Fear, Myth and Furore: Reappraising the “Ranters”, Past and Present, č. 129, 1990, s. 79-103
DAVIES, J. C., Fear, Myth and Furore: Reappraising the “Ranters”: Reply, Past and Present, č. 140, 1993, s. 194-210
DAVIES, J. C., Fear, Myth and History: The Ranters and the Historians, Cambridge 1986
DAVIES, N., Ostrovy, dějiny, Praha 2003
DEW ROBERTS, E., Mitre and Musket, London 1938
DICKENS, A. G., The English Reformation, London 1989
DONALDSON, G., The Making of the Scottish Prayer Book of 1637, Edinburgh 1954
DOWLEY, T., Baptists and discipline in the seventeenth century, in: Baptist Quarterly, č. xxiv., 1971-1972
DRESCHER, S. (ed.), Tocqueville and Beaumont on Social Reform, New York 1968
ELTON, G. R., A high road to civil road?, in: Studies in Tudor and Stuart Politics and Government, Cambridge, 1974-1983, vol. ii., s. 137-154
FINES, J., “Judaising” in the Period of the English Reformation – the Case of Richard Bruern, in: Transactions of the Jewish Historical Society of England, xxi, 1962-7, s. 323-326
FIRTH, C. H., Cromwell’s Army: a history of the English soldier during the Civil Wars, the Commonwealth and the Protectorate, London 1902
FIRTH, C. H., Cromwell’s army; a history of the English soldier during the civil wars, the Commonwealth and the Protectorate, London 1962
FIRTH, C. H., The Last Years of the Protectorate, London 1909
FIRTH, C. H., Oliver Cromwell, London 1929
FIRTH, C. H. and DAVIES, G., The Regimental History of Cromwell’s Army, Oxford 1940
FLETCHER, A., The Outbreak of the English Civil War, London 1981
FOSTER, E. R., Printing the Petition of Right, in: Huntington Library Quarterly, vol. xxxviii., 1974
FOSTER, S., The Presbyterian Independents exorcised, Past and Present, č. 44, 1969
FRANK, J., The Levellers: a history of the writings of three seventeenth-century social democrats: John Lilburne, Richard Overton [and] William Walwyn, Cambridge, Mass. 1955
FRASER, A., Cromwell, Our Chief Men, London 1973
FRIEDMAN, J., Blasphemy, immorality, and anarchy: the Ranters and the English Revolution, Athens, Ohio 1987
GARDINER, S. R., The History of England from the Accession of James I to the Outbreaks of the Civil War, 1603-1642, London 1883
GENTLES, I., The New Model Army in England, Ireland and Scotland, 1645-1653, Oxford 1992
GENTLES, Ian, The New Model officer corps in 1647: a collective portrait, in: Social History, č. xxii., 1997
GIBB, M. A., The Lord General: a life of Thomas Fairfax, London 1938
GIBBUT, H. G., Colonel John Okey, 1606-1662, in: Bedfordshire Historical Record Society, vol. xxxv., 1955
GORDON, M. D., The collection of ship money in the reign of Charles I, in: Transactions of the Royal Historical Society, 3rd ser., vol. iv., 1910
GREAVES, R. L. & ZALLER, R. (eds.), Biographical Dictionary of British Radicals in the Seventeenth Century, Brighton 1982
GREGG, P., Free-Born John; a biography of John Lilburne, London 1961
GREYERZ, K., England im Jahrhundert der Revolutionen: 1603-1714, Stuttgart 1994.
	HAIGH, Ch., English Reformations: Religion, Politics and Society under the Tudors, Oxford 1993
	HAMILTON, E., Henrietta Maria, London 1976
	HARRIS, R. W., Clarendon and the English Revolution, London 1983
	HASKINS, G. L., Law and Authority in Early Massachusetts, New York 1960
	HAVRAN, M., Caroline Courtier: The Life of Lord Cottington, London 1973
	HEXTER, J. H., The Reign of King Pym, London 1941
	HILL, Ch., Economic Problems of the Church from Archbishop Whitgift to the Long Parliament, Oxford 1956
	HILL, Ch., From Lollards to Levellers, in: CORNFORTH, M. (ed.), Rebels and their Causes: essays in honour of A.L. Morton,  London 1978
	HILL, Ch., God’s Englishman: Oliver Cromwell and the English Revolution, London 1970
	HILL, Ch., Irreligion in the “Puritan” Revolution, in: McGREGOR, J. F., REAY, B. (ed.), Radical Religion in the English Revolution, Oxford 1984
	HILL, Ch., The Muggletonians, Past and Present, č. 104, 1984, s. 153-159
	HILL, Ch., Puritanism and Revolution. Studies and Interpretation of the English Revolution of the 17th Century, London 2001
	HILL, Ch., The Religion of Gerrard Winstanley, Past and Present, supplement 5, 1978
	HILL, Ch., Society and Puritanism in Pre-Revolutionary England, New York 1967
	HILL, Ch., The World Turned Upside Down: radical ideas during the English Revolution, London 1972
	HILL, Ch., REAY, B., and LAMONT, W., The World of the Muggletonians, London 1983
	HILL, C. P., Who’s Who in Stuart Britain, London 1988
	HIRST, D., The Defection of Sir Edward Dering, 1640-1641, in: Historical Journal, vol. xv., 1972
	HOWELL, R., Henry Vane the Younger and the Politics of Religion, in: History Today, April 1963
	HOWELL, R., Newcastle Upon Tyne and the Puritan Revolution, Oxford 1967
	HULME, H., The Life of Sir John Eliot, 1592 to 1632: struggle for parliamentary freedom, London 1957
	HUNT, W. A., The Puritan Moment, Cambridge, Mass., 1983
	JENKINS, E., Elizabeth and Leicester, London 1961
	KENDALL, A., Robert Dudley, Earl of Leicester, London 1980
	KOVÁŘ, M., Alžbětinská Anglie. Stabilizace nového režimu (1561-1567), Historický obzor, č. 11-12, 1999
	KOVÁŘ, M., První léta alžbětinské Anglie, Historický obzor, č. 3-4, 1999
	KOVÁŘ, M., Stuartovská Anglie. Stát a společnost v letech 1603-1689, Praha 2001
	LAKE, P., The collection of ship money in Cheshire during the 1630s: a case study of relations between central and local government, in: Northern History, vol. xvii., 1981
	LAMONT, W., Godly Rule: Politics and Religion, 1603-60, London 1969
	LAMONT, W., Marginal Prynne, Aldershot 1963
	LAMONT, W., The Muggletonians: A Rejoinder, Past and Present, č. 104, 1984, s. 159-163
	LOADES, D. M., The Reign of Mary Tudor: politics, government, and religion in England, 1553-1558, London 1979
	LOCKYER, R., Buckingham, London 1981
	MACINNES, A. I., Charles I and the Making of the Covenanting Movement 1625-1641, Edinburgh 1991
	MACKENNEY, R., Evropa šestnáctého století, Praha 2001
	MANNING, B., The Levellers and Religion, in: McGREGOR, J. F. & REAY, B. (eds.), Radical Religion in the English Revolution, Oxford 1984
	MARRIOTT, J. A. R., Life and Times of Lucius Cary, Viscount Falkland, London 1907
	MATTHEWS, A. G., Calamy Revised, Oxford 1934
MC COY, J., Robert Baillie and the Second Scots Reformation, Berkeley 1974
McGREGOR, J. F., The Baptist: Fount of All Heresy, in: McGREGOR, J. F. & REAY, B. (eds.), Radical Religion in the English Revolution, Oxford 1984
McGREGOR, J. F. & CAPP, B., Debate: Fear, Myth and Furore: Reappraising the “Ranters”, Past and Present, č. 140, 1993
McGREGOR, J. F., Seekers and Ranters, in: McGREGOR, J. F., REAY, B. (ed.), Radical Religion in the English Revolution, Oxford 1984
MORRILL, J., The Church in England, 1642-1649, in: MORRILL, J. (ed.), Reactions to the English Civil War 1642-1649, London 1982
MORRILL, J., The Revolt in the Provinces: The People of England and the Tragedies of War, 1630-1648, Harlow 1998
	MORRILL, J. (ed.), The Scottish National Covenant in the British Context, Edinburgh 1990
	MORTON, A. L., The World of the Ranters. Religious Radicalism in the English Revolution, London 1970
	NOBLE, The Man in Leather Breeches. The Life and Times of George Fox, London 1953
	NUTTALL, The Baptist Western Association, 1653-1658, in: Journal of Ecclesiastical History, č. xi., 1960
	NUTTALL, G. F., The Holy Spirit in Puritan Faith and Experience, Oxford 1946
	NUTTALL, G. F., James Nayler: a Fresh Approach, London 1954
	NUTTALL, G. F., The Puritan Spirit: essays and addresses, London 1967
	NUTTALL, G. F., Unity with the creation: George Fox and the Hermetic Philosophy, in: Friends’ Quarterly, i, 1947
	NUTTALL, G. F., Visible Saints, Oxford 1957
	PARKINSON, R. (ed.), The Autobiography of Henry Newcome, Chetham Society, xxvi., 1852
	PAUL, R. S., Henry Jacob and Seventeenth-Century Puritanism, in: Hartford Quarterly, 7 (1967)
	PERCEVAL-MAXWELL, M., The Outbreak of the Irish Rebellion of 1641, Dublin 1994
	PETEGORSKY, D. W., Left-Wing Democracy in the English Civil War; a study of the social philosophy of Gerrard Winstanley, London 1940
	PHILLIPS, C. E. L., Cromwell’s Captains, London 1938
	PIERCE, W., Historical Introduction to the Marprelate Tracts: a chapter in the evolution of religious and civil liberty in England, London 1908
	PIERCE, W., Marprelate Tracts, 1588, 1589, London 1911
	RAKOVÁ, S., Dobrodruzi, puritáni a Indiáni. Angličané v Novém světě, Praha 1998
	RAMSEY, R. W., Henry Ireton, London 1949
	READ, C., Lord Burghley and Queen Elizabeth, London 1960
	REAY, B., Quakerism and Society, in: McGREGOR, J. F., REAY, B. (ed.), Radical Religion in the English Revolution, Oxford 1984
	REAY, B., Quaker Opposition to Tithes 1652-1660, Past and Present, č. 86, 1980
	REAY, B., The Quakers and the English Revolution, London 1985
	REAY, B., Radicalism and Religion in the English Revolution: an Introduction, in: McGREGOR, J. F. & REAY, B. (ed.), Radical Religion in the English Revolution, Oxford 1984
	REEVE, L. J., Charles I and the Road to Personal Rule, Cambridge 1989
	RIDLEY, J., Elizabeth I, London 1987
	ROGERS, E., The Life and Opinions of a Fifth Monarchy man, London 1867
	ROGERS, P. G., The Fifth Monarchy Men, Oxford 1966
	ROOTS,  I., The Great Rebellion 1642-1660, London 1988
	ROTH, C., A History of the Jews in England, Oxford 1949
	ROWE, V. A., Sir Henry Vane the Younger: a study in political and administrative history, London 1970
	RUBINSTEIN, H. L., Captain Luckless: James, First Duke of Hamilton, 1606-1649, Edinburgh 1975
	RUSSEL, C., The British Background to the Irish Rebellion of 1641, in: Historical Research, vol. lxi., 1988
	RUSSELL, C., The Causes of the English Civil War, Oxford 1990
	RUSSELL, C., The Fall of the British Monarchies 1637-1642, Oxford 1991
	RUSSELL, C., The Parliamentary Career of John Pym, 1621-29, in: Clark, P., Smith, A. G. R. and Tyacke, N. (eds.), The English Commonwealth, 1547-1640: essays in politics and society presented to Joel Hurstfield, Leicester 1979
	SEAVER, P., Wallington’s World: a Puritan artisan in seventeenth-century London, London 1985
	SEYMOUR, S. D., The Puritans in Ireland 1647-1661, Oxford 1961
	SHAW, H., Henry Ireton, in: History Today, April 1970
	SHAW, W.  A., History of the English Church During the Civil Wars and Under the Commonwealth, London 1900
	SHERWOOD, Roy, Oliver Cromwell: King in All but Name 1653-1658, Stroud 1997
	SMITH, N., Literature and Revolution in England, 1640-1660, New Haven 1994
	STEARNS, R. P., The Strenuous Puritan. Hugh Peter, 1598-1660, Urbana 1954
	STEVENSON, D., Scottish Covenanters and Irish Confederates, Belfast 1981
	STEVENSON, David, The Scottish Revolution 1637-44, Newton Abbot 1973
	STONE, L., The Causes of the English Revolution, London 1972
	TAWNEY, R. H., The Rise of the Gentry, in: WINTER, J. M. (ed.), History and Society: Essays by R. H. Tawney, London 1978
	THOMAS, K., Religion and the Decline of Magic, London 1971
	THOMAS, K. V., Women and the Civil War Sects, in: ASTON, T. (ed.), Crisis in Europe, 1560-1660, London 1965
	TOLMIE, M., The Triumph of the Saints, Cambridge 1977
	TOLMIE, M., Thomas Lambe, soap-boiler, and Thomas Lambe, merchant, General Baptists, in: Baptist Quarterly, č. xxvii, 1977-8
	TOON, P., Puritans, the Millenium and the Future of Israel, Cambridge and London 1970
	TREVOR-ROPER, H., Archbishop Laud, London 1962
	TREVOR-ROPER, H. R., The fast sermons in the Long Parliament, in: TREVOR-ROPER, H. R., Religion, the Reformation and Social Change, London 1967
	TREVOR-ROPER, H. R., The Gentry, 1540-1640, in: Economic History Review Supplement, 1953, s. 24-31
	TREVOR-ROPER, H. R., Religion, the Reformation and Social Change, London 1967
TYACKE, N., Anti-Calvinists: The Rise of English Arminianism c.1590-1640, Oxford 1987
UNDERWOOD, T. L., Early Quaker Eschatology, in: TOON, P. (ed.), Puritans, the Millennium and the Future of Israel, Cambridge 1970
UNDERDOWN, D., Pride’s Purge: politics during the Puritan Revolution, London 1971
UNDERDOWN, D., Revel, Riot and Rebellion. Popular Politics and Culture in England, 1603-1660, Oxford 1985
UNDERWOOD, A. C., A History of the English Baptists, London 1947
VANN, R. T., Quakerism and the Social Structure in the Interregnum, Past and Present, č. 43, 1969
VANN, R. T., The Social Development of English Quakerism 1655-1755, Cambridge, Mass. 1969
WATTS, M. R., The Dissenters from the Reformation to the French Revolution, London 1978
WEDGWOOD, C. V., Thomas Wentworth, First Earl of Strafford, London 1961
	WELSBY, P. A., George Abbott: the unwanted archbishop, 1562-1633, London 1962
	WELSBY, P. A., Lancelot Andrewes (1555-1626), London 1958
	WHITE, B. R., The English Baptists of the Seventeenth Century, London 1983
	WHITE, B. R., The English Separatist Tradition, Oxford 1971
	WHITE, B. R., Open and closed membership among English and Welsh Baptists, in: Baptist Quarterly, č. xxiv, 1971-1972
	WHITE, B. R., The Organisation of the Particular Baptists, 1644-1660, in: Journal of Ecclesiastical History, č. xvii, 1966
	WHITE, P., Predestination, Policy and Polemic, Cambridge 1982
WHITE, S. D., Sir Edward Coke and the Grievances of the Commonwealth, Manchester 1979
WHITLEY, W. T., A History of the British Baptists, London 1923
WILSON, J. F., Pulpit in Parliament: Puritanism during the English Civil Wars, 1640-1648, Princeton 1969
WOODHOUSE, A. S. P. (ed.), Puritanism and Liberty, Being the Army Debates, 1647-1649, London 1974
WOOLRYCH, A., Britain in Revolution 1625-1660, Oxford 2002
WOOLRYCH, A., The Calling of Barebone’s Parliament, in: English Historical Review, č. lxxx, 1965
WOOLRYCH, A., Commonwealth to Protectorate, London 1982
WOOLRYCH, McGREGOR, J. F., REAY, B. (ed.), Radical Religion in the English Revolution, Oxford 1984
WORDEN, B., The Bill for a New Representative: the dissolution of the Long Parliament, April 1653, in: English Historical Review, č. lxxxvi, 1971
WORMALD, B. H. G., Clarendon: Politics, Historiography and Religion 1640-1660, Cambridge 1951
WRIGHTSON, K., English Society 1580-1680, London 1982
ZAGORIN, P., A History of Political Thought in the English Revolution, London 1954